230 
hannen, og det sidste led er af en noget anden form. Hos de fleste 
marktæger er bagkroppen paa begge sider omsømmet af en flad og 
tydeligt fremtrædende rand. Hos væggelusen er derimod denne rand 
indskrænket til en smal, neppe merkbar streg. 
Lægger vi en væggelus paa ryggen vil vi se,, at mellemrummet 
mellem de bagre lemmers fæstepunkt har en hvælvet overflade. Denne 
dækker over de kjertler, som udskiller den flygtige vædske, der giver 
dyret dets modbydelige lngt. Kjertlerne aabner sig i en meget fin 
aabning, som ligger nnder et slags lap, der fra mellemkroppen stræk- 
ker sig ned mellem baglemmernes tilheftningsled. 
Saadanne kjertler er ikke noget for væggelusen eiendommeligt,. 
men lignende kjertler findes ialmindelighed hos alle de til samme orden 
henhørende arter, af hvilke mange udsender en endnu sterkere lugt af 
Eig. 68. Eg af væggelus (forst.). 
samme slags som væggelusens. Den af kjertlerne udsondrede vædske 
er en farveløs olje, som stadig siver ud, saa længe dyret lever. De 
fleste af disse med saadanne kjertler forsynede insekter har i den 
modbydelige lugt et godt værn, som gjør, at fugle og andre insekt- 
ædende dyr lader dem i fred. Væggelusen s}mes dog ikke at have 
saa stor beskyttelse, da den foruden planmæssig at blive udryddet a± 
menneskene, ogsaa, trods lugten, med begjærlighed fortæres af kaker- 
lakkerne. 
Væggelusens eg er smaa, hvide og aflange (flg. 68). De lægges i 
kroge og revner og klæbes fast ved hjælp af en slags fernis, med hvilken 
de forsynes i samme øieblik, som de lægges. Ifølge S o u t h a 11 læg¬ 
ges omtrent 50 eg sammen i en hob. Den unge væggelus træder ind 
i verden ved at skyde op et laag i eggets ende, og det tomme egge- 
skal ligner da et rundbundet porcellænskar med en sirlig rand rundt 
