233 
er en skrupuløs iagttagelse af renslighed, idet det sjnes som om alt, 
kvad der kan sammenfattes under ordet smuds, i større eller mindre 
grad kan tjene dyrene til næring. Man maa dog erindre, at den eien¬ 
dommelige bygning af dyrenes mund kun tilsteder disse at søge fly- 
dende føde, og det er rimeligt, at væggelusen, før den slog sig ned 
kos mennesket, kar været en ren plantespiser, som levede af træernes 
safter. Southall angiver ogsaa, at kan kar fodret talrige væggedyr- 
familjer med denne slags føde, idet kan særlig anvendte fureved. 
Haarde træsorter, saasom eg, valnød og makogni kan ikke afgive 
nogen næring for væggelusen, og denne dør derfor, dersom den bliver 
indesluttet i æsker af disse træsorter. 
Ligesom alle andre insekter saaledes indaander ogsaa væggelusen 
luft ikke gjennem munden, men gjennem andensteds paa legemet 
anbragte aabninger, fra kvilke fine rør (trackeer) fører til alle dele af 
aandedrætsapparatet. Trackeernes aabninger (stomata) er i nærvæ¬ 
rende tilfælde særdeles smaa og vanskelige at opdage. De ligger paa 
undersiden af bagkroppen, ikke langt fra kroppens rand. De opdages 
maaske bedst, naar man fjerner det chitinbaand, som begrænser nogle 
af bagkroppens bagerste segmenter paa undersiden, og saa anvender 
et mikroskop (der bekøves kun liden forstørrelse). Stigmata vil da 
vise sig som smaa, runde aabninger med en kantlignende læbe. Dra 
disse udgaar aanderørenes hovedstammer, hvis grene i forskjellige ret¬ 
ninger løber hen gjennem legemet. Paa grund af, at de er fyldte med 
luft, ser de ud som fine sølvtraade. 
Væggelusen formerer sig hurtigt. Ifølge Soutkall lægger de under¬ 
tiden eg fire gange i løbet af en sommer, og den hurtige formerelse 
bliver da let forklarlig. 
Da eggene er smaa, og dyrene selv kun er paa færde om natten 
eller i mørket, var man i lang tid i uvidenhed om den sande oprin- 
delse til disse ligesom til saa mange andre smaadyr. Da de stadig 
koldt til paa urenslige steder, tog man sin tilflugt til læren om selv- 
avling ( generatio spantanea ), en hypothese, som jo paa en tilsynela- 
dende nem maade forklarede forekomsten af saa mange smaa skab- 
ninger, hvis oprindelse, man ikke kjendte noget til. Aristoteles 
troede, at væggelusen opstod af dyrs sved og selv 2 000 aar senera 
var man ikke kommet længere, end at Mouffet for fuldt alvor kunde 
lære, at de kom fra vædsker som svedede ud af tømmeret, og fra 
vædsker, som raadnede i nærheden af sengesteder! Han omtaler ogsaa 
