236 
tager hensyn kun til jordens frngtbare strøg, langt fra den ideale 
formel: én hektar, to mennesker, en okse. Imidlertid har jorden 
aldrig under sine udviklingsperioder paa sin overflade havt et saa stort 
antal væsener af samme slags, af saadan størrelse og med saadanne 
krav til sit underhold, som den nu har af mennesker. Geologisk talt 
er vi nu i menneskets tidsalder. En uhyre lang tid har været nød¬ 
vendig for at dette menneskets absolute herredømme kunde blive til 
virkelighed. Aabenbart er der nu næsten ingen del af jorden, hvor 
naturen frivilligen afgiver de til menneskets ophold nødvendige føde- 
midler. Næsten overalt maa disse fravristes jordbunden ved snille, 
uforfærdethed og kunst. I mange egne har allerede i lang tid til¬ 
veiebringelsen af de fornødne fødemidler, ialfald til alle, kun været 
mulig ved det opslidende arbeide, mennesket har maattet paalægge 
sig for at mangfoldiggjøre jordens frembringelser. 
Indtil vor tid har imidlertid menneskeheden overalt udbredt sig 
ifølge tilfældets indskydelser, og dens forøgelse og udbredelse i alle 
retninger har frembragt forskjelligheder og modsætninger, som har 
fremkaldt godt karakteriserede racer. 
Vi staar i vor tid vistnok ved slutningen af denne lange periode 
for ubevidst befolkning. Menneskeheden kan i fremtiden saa at sige 
kun formere sig samtidig med en videreudvikling af alle fremskridt 
i kultur, industri og social organisation. Era at være tilfældig og 
ubevidst gaar da befolkningen af landene til at blive fornuftmæssig 
og methodisk. Som følge af den store ulighed, som finder sted i 
civilisation og i den midlere tæthed af befolkningen hos nationer, som 
bebor lige frugtbare strøg, ligesom ogsaa som følge af de midler til 
produktion, af hvilke de mest fremskredne nationer er i besiddelse, 
holder vi os for overbevist om, at jordens folkemængde lettelig 
vil fordobles inden en tid, som maa kaldes uendelig kort sammenlignet 
med de aarrækker, som er svundne. 
I. 
Alle beboelige dele af jorden er for øieblikket taget i brug. 
I den nordlige og vestlige del af Thibet er der mennesker, som 
er vant til at leve i høider 5-—7.00 m. høiere end Montblanc’s top. 
Paa disse øde flader er klimaet og livsbetingelserne de tre fjerdedele 
af aaret aldeles skrækkelige, og der vil ikke paa disse steder, ligesaalidt 
som i Grønland, kunne danne sig en tæt befolkning. 
