240 
sker, saaledes som B arret nylig har udviklet, i forskjellige retninger, 
mens grnndlaget af de fra det primitive menneske nedarvede tilbøie- 
ligheder gjenfindes ganske nær under overfladen af civilisationens 
fernis. Man tror ialmindelighed, at den menneskelige aand overalt 
har en vis tilbøielighed til at udvikle sig paa samme maade; men der 
gives i virkeligheden mange menneskeracer, som, uden at forblive 
fuldstændig ubevægelige, dog er forblevne paa et, i forhold til de 
mest fremskredne menneskeracer, langt tilbageliggende standpunkt. 
Grunden hertil har ikke altid været den, at de i lang tid har levet 
afsluttet for sig selv, men snarere den, at de har været uvillige til at 
foretage forandringer eller at de har manglet evnen til fremskridt. 
Vi opdager hos vore egne børn lignende forskjelligheder med hensyn 
til udviklingen af deres intelligens, idet udviklingen hos nogle gaar 
raskere for sig end hos andre. 
Flere menneskeracer beånder sig nutildags paa det stadium, at 
de nok har øie for, hvorledes alt omkring dem forandres og forbedres,' 
men de staar paa et slags oldingestadium, idet de er kommet ud over 
den alder, i hvilken man kan forandre sig og udvikle sig. 
H æ c k e 1 er gaaet saa vidt som til at skrive: „for enhver, som 
studerer naturen fordomsfrit, nærmer bachimanerne sig mere til en 
gorilla eller en chimpans end til en Kant eller en Gøthe.“ 
Vi kan faa et slags maalestok for den aandelige udvikling hos 
et folk ved at betragte antallet og forskjelligartetheden af dets hus- 
geraad, vaaben og smykker eller ved at tage hensyn til sprogets ord- 
forraad. Naar en chimpans forstaar at dække sig for at søge beskyt¬ 
telse mod kulden, naar den har lært at drikke af et glas eller at 
gjøre nytte ved sin herres bord, siger man, at den har givet beviser 
paa intelligens. Mere end én lærd tror dem skikkede til udvikling 
og forudsætter, at de, om de i deres hjemstavn oplærtes omhyggeligt. 
til at opgjøre en ild, vilde udbrede denne kundskab mellem de øvrige 
chimpanser. Dette er imidlertid ikke andet end en gjætning. Tas- 
manierne havde et lidet apparat til at optænde ild med, det simplest 
mulige: to stokke af hvilke den ene var trind, den anden flad og 
gjennemhullet. Imidlertid kjendte nogle af de familjer, man spurgte,. 
slet ikke apparatet og havde aldrig vidst at betjene sig af det. De 
kunde ikke sige, hvorfra de havde faaet den ild, som de var saa om- 
hyggelige for at holde vedlige. 
De fleste vilde folkeslag viser stor færdighed i brugen af sine- 
