245 
urskove, fra hvilke der mod nord løber floder gjennem provinsen 
Espirito santo, en gammel race af vilde, som er særlig bekjendt for 
sin vildhed, botocuderne. Aldrig vover deres naboer at begive sig 
ind mellem dem. De har endnu ikke hverken klæder eller ildvaaben. 
Af hnsgeraad har de kun nogle stykker bambusrør til at bære vand i. 
De nærer sig af dyr, som de har dræbt paa jagten, af fisk og vildt- 
voksende planter, og de koger knn ufuldstændigt sine fødemidler. 
Nogle faa af dem er, som følge af gjentagne forbindelser med de 
smaa, nærliggende kolonisationscentrer, blevet en smule omgjængelige, 
og man kalder dem ogsaa tamme botocuder; men selv hos disse 
er ikke indtraadt nogen forandring i social stilling eller nogen udvik- 
ling. Nogle af dem arbeider fra tid til anden hos missionærerne eller 
kolonisterne med at luge ugræs eller fælde træer, men man kan ikke 
stole paa dem, thi uden paaviselig grund forlader de ofte arbeidet og 
forsvinder. 
Hvad man har skrevet om Ildlandets beboere er fuldt af merke¬ 
lige modsigelser. Uagtet det sterke indtryk af raahed og dyriskhed, 
de gjør paa alle reisende, har man dog gang paa gang gjentaget, at 
deres aandelige tilstand kun var virkningen af deres ynkelige livs¬ 
betingelser, og at de var vel skikkede til at hæve sig op til vor civi- 
lisation. Lad os saa, uden at indlade os paa drøftelsen af theorier, 
se paa kjendsgjerninger. Ildlænderne kan opgjøre ild, men de forstaar 
ikke at bruge den til kogning af fødemidler. De, som var udstillede 
i 1881 i Jardin d’Acclimatation, indskrænkede sig til at kaste det kjød, 
man gav dem, midt ind i ilden, hvorfra de efter et minuts forløb tog 
det tilbage fuldt af aske for saa at sluge det med graadighed. De 
vilde kjender ialmindelighed brugen af drikkekar — men ikke saa 
med ildlænderne, som lepjer vand i sig paa samme maade som dyrene. 
I 1858 tog engelske missionærer bolig blandt dem. Eitz-Eoy 
havde omkring 1834 ført 4 af disse vilde til England, og disse’ var 
efter et tre-fireaarigt ophold i London, under hvilket de havde lært 
endel engelsk, vendt tilbage til sit fødeland. En af dem, som erklæ- 
rede sig meget tilfreds med opholdet i London, erindrede nogle 
engelske ord, og missionærerne benyttede sig af dette til at komme i 
forbindelse med andre indfødte. Siden 1869 har de havt et etablisse¬ 
ment ved Ooshooia. De har havt mange opmuntringer af sit fore¬ 
tagende, og man kan ikke andet end rose deres meget respektable 
