Menneskets første optræden i Europa. 
Intet er naturligere end at kvartærperiodens allervigtigste tildra¬ 
gelse inden den organiske verden synes os at være menneskets første 
optræden i Europa. Af let begribelige grunde er der faa spørgsmaal, 
som bar tildraget sig en saa almindelig opmerksomhed som netop 
dette, men desuagtet er vi endnu temmelig langt fra, med bestemthed 
at kunne angive, saavel de ældste kulturgjenstandes alder-i forhold til 
istiden, som hvorledes det forholder sig med menneskets paastaaede 
samtidighed med mammutdyret og de andre store, nu uddøde, pattedyr. 
Grrunden hertil ligger deri, at de ældste spor af mennesket træffes i 
de dele af Europa, som ikke har været bedækkede af gletschere eller 
indlandsis, og hvis afleiringer følgelig er vanskelige at parallelisere 
med de isbedækte omraaders dannelser, hvortil kommer beskaffenheden 
af de omhandlede afleiringer selv. Disse er nemlig dels flodgruset i 
Erankriges, Belgiens og det sydlige Englands dalstrøg, dels de dan¬ 
nelser, som findes i benhuler. Vi maa dog allerede straks i begyn- 
delsen bemerke, at der ikke findes nogen tvil om, at mennesket i 
Europa har været samtidig med, og sandsynligvis ogsaa endnu tidligere 
end den sid ste nedisning. Ser man nemlig paa udbredelsen af de 
ældste fund, som alle tilhører den paleolitiske tid (den uslebne flints 
tid), saa fremgaar det interessante forhold, at saadanne ikhe findes 
indenfor det af den sidste nedisning paavirkede omraade. Tiltrods for, 
at de omhandlede fundsteder træffes rundt omkring Alpernes 
morænelandskaber, saa forekommer de ikke indenfor disse, ligesaa- 
lidt som de findes indenfor omraadet af den skandinaviske ind- 
landsis’ anden udbredelse. Saavel mellem Alp erne som i de sidst- 
nævnte egne træffes derimod utallige kultur gj en stande og andre lev¬ 
ninger fra den neolitiske tid (den slebne flints tid). Deraf kan man 
17 
