262 
typer, sædvanligvis opkaldte efter de steder, livor de først blev fundne, 
Yi anfører disse afdelinger ber, da de siges at udmerke sig ved 
ulige efter hverandre følgende faunaer. Ældst skulde St. Acheul- 
typen eller Chelli-typen være; de med denne forekommende dyre- 
levninger opgives at være elephas antiquas, hippopotamus major , 
rhinoceros mercJcii , en samtidighed som dog betviles af mange. Der- 
paa skulde følge Le Moustier -typen, ledsaget af elephas primi- 
genins, rhinoceros tichorhinus, megaceros hibernicus og derefter 
S o 1 u t r é - typer, med en fauna, hvor hesten var overveiende og mam¬ 
muten endnu levede, skjønt næshornet var forsvundet. Sidst kommer 
La Madeleine - typen med en større fuldkommenhed hos flintred- 
skaberne, samt en mængde delvis ornamenterede redskaber af ben og 
elfenben. Denne type tilhører den saakaldte r e n t i d, da renen var 
usædvanlig a.lmindelig, mens derimod mammuten var i fare for at uddø. 
Fig. 72 og 73 viser nogle tegninger, fig. 74 et skulpteret dolkeskaft 
fra denne tid. De fleste levninger fra denne tid er fundne i huler i 
Frankrige, Belgien, Schweiz og i det sydlige Tyskland, men man har 
ogsaa fundet samme fauna i andre afleiringer; blandt disse er den ved 
Schussenried i Schwaben fundne en virkelig kjøkkenmødding fra 
istidens menneske. Rentiden har sin interesse derved, at der ikke 
næres spor af tvil om, at i det sydlige Europa levede mennesket sam¬ 
tidig med renen og andre dyr, som ledsagede denne. Ikke nok med, 
at tegningerne paa redskaberne beviser denne samtidighed, men renens, 
vildhestens og moskusoksens ben er aldeles tydeligt ituslagne af menne¬ 
sket, for at marven kunde tilgodegjøres. 
Man antager, at de ulige faunaers' rækkefølge staar i forbindelse 
med temperaturens stadige synken, saaledes at først flodhesten og 
elephas antiquus døde ud, mens det uldhaarede næsehorn og mam- 
muten, som etterfulgte disse, paa grund af sin haarbeklædning bedre 
kunde modstaa den tiltagende temperatursynken, indtil dog ogsaa disse 
bukkede under og erstattedes af rentidens fuldstændig arktiske dyre- ; 
verden. 
Den tiltagende kulde mener man ligeledes var grunden til, at 
ogsaa mennesket paa denne tid tog sin tilflugt til huler. Om dette j 
var den virkelige grund, vil vi lade staa hen, da jo ogsaa varme 1 
lande kan have sine hulebeboere, men man turde have ret i, at kun 
i et koldt klima kunde mennesket have levet i disse huler, hvor det 
hobede sammen saa store masser af alle slags affald. Om man alle: 
