276 
Eksperimentet viste, at eggehvidegehalten i det saaledes berigede 
dyrelegeme ikke blev forhøiet. Ved indsprøitning af blodserum, som 
ikke mere fremstiller noget organ, men et vist fra et ødelagt organ 
taget eggehvidekvantum, indtræder derimod straks en til dette kvan¬ 
tum svarende forhøielse af eggehvidegehalten. 
Paa grund af disse kjendsgjerninger skiller man med rette mellem 
organ eggehvide, som udgjør den mere modstandsdygtige legemssubstans, 
og cirkulations- og forraadseggehvide, som kredser i safterne i større 
eller mindre kvanta efter næringstilførselen. 
Deraf kan man da forstaa, at den sidste, alt efter den mængde, 
hvori den bydes, anvendes til stadig at bestride udgifterne, mens den 
første kun angribes i ringe grad og først i nødsfald — altsaa f. eks. 
i hungertilstanden — i større omfang. 
Dersom organeggebviden var af en ligesaa flygtig natur som 
næringseggehviden, da vilde køit organiserede dyrelegemers undergang 
indtræde meget hurtig, efterat næring blev dem unddraget. 
Der bestaar altsaa i eggehvidenæringen en vis minimumsgrænse, 
ved hvilken det netop er muligt at holde legemet i ligevegtstilstand. 
Denne grænse er naaet, naar man tilfører legemet 2 x / 2 gange 
saa meget eggehvide, som dette forbruger i hungertilstand. 
Der eksisterer ogsaa en maksimumsgrænse, men den falder sam¬ 
men med høiden af dyrets evne til at optage ren eggehvidenæring. 
Eor kjødæderen er denne meget betydelig. En 35 kgr. tung 
hund kom ved daglig fodring med 2.5 kgr. magert kjød endnu i 
eggehvideligevegt; men da man f.orsøgte at bibringe den mere, blev 
den syg. 
Her maa nu fremhæves den meget vigtige kjendsgjerning, at menne¬ 
sket ved kun at ørn æres med kjød aldrig opnaar eggehvideligevegt. 
Mere end 2 kgr. magert kjød formaar mennesket ikke at assimilere, 
og naar det ikke nyder noget andet ved siden, saa er dets eggehvide- 
udgift større end, hvad der svarer til det tilførte kjødkvantum, og det 
maa derfor tage fra sit eget legeme. 
Allerede paa grund heraf maa man antage, at udelukkende kjød- 
næring ikke bekommer mennesket godt, og at der til hensigtssvarende 
menneskenæring ogsaa maa andre stoffer til end eggehvide. 
Vi maa derfor ogsaa tage disse og deres betydning for ernærings- 
processen nærmere i øiesyn. 
