290 
I 1847 udgav Helmholtz en endda vigtigere afhandling, „Ueber 
die Erhaltung der Kraft hvor han leverede en mathematisk begrun- 
delse af loven for energiens bestaaen. Samtidig eller lidt før havde 
ogsaa andre forskere beskjæftiget sig med det samme emne, men 
Helmholtz kjendte f. eks. saare lidet til Jo ules resultater og aldeles 
ingenting til Kobert Mayers indtrængen i dette tema. Sikkert er det, 
at Helmholtz har leveret betydelige bidrag til udviklingen af denne 
vigtige lære, som har havt en saa frugtbringende indflydelse paa mange 
af fysikens omraader. 
I ledende fagkredse begyndte man efterhaanden at bli opmerksom 
paa den unge læges usædvarilige begavelse, og ved Alexander von 
Humboldt's bestræbelser blgv han i 1848 assistent ved det anatomiske 
museum i Berlin samt lærer i anatomi ved kunstakademiet. 
I disse stillinger virkede Helmholtz ikke længe; thi allerede aaret 
efter kaldtes han til Konigsberg som professor i patologi og fysiologi, 
og 7 aar senere overtog han et lignende professorat i Bonn. Som 
professor i Konigsberg opfandt han ophtalmoscopet (øienspeilet), hvor¬ 
ved de sygdomme, som har sit sæde paa øiets mørke baggrund, blev 
blotstillede. At denne opfindelse blev af fundamental betydning for 
øiensygdommenes behandling er en selvfølge. I 1859 betraadle han 
lærerstolen i anatomi og fysiologi i Heidelberg, og i 1871 blev han 
udnævnt til professor i fysik ved universitetet i Berlin, og som saadan 
virkede han til sin død. I 1888 betroedes han tillige ledelsen af den 
nylig oprettede fysisk-tekniske rigsanstalt i Charlottenburg. Hette er 
i korthed de ydre omrids af hans løbebane, som har været saa frugt- 
bar paa førsterangs videnskabelige arbeider. 
Som de fleste banebrydende naturforskere saa han ikke bare klart 
over et indskrænket omraade, men hans aand omfattede en flerhed af 
naturvidenskaber, selv i mathematiken formaaede han at trænge langt 
frem, idet han løste problemer, som store mathematikere forgjæves 
havde grundet paa siden Eulers dage. 
I thermo- og elektrodynamik har han leveret arbeider af bety¬ 
delig værdi, men det er vel især i lyslæren og lydlæren, at man 
merker de største spor efter den gjennemtrængende tænker. Paa den 
vanskelige grænse mellem fysiologi og. psykologi opererede han med 
stort held, idet han gjorde den menneskelige sansning til gjenstand 
for sine undersøgelser. Titelen paa hans to hovedverker, „Haandbog 
i den fysiologiske optik“ og „Om tonefornemmelserne“, vidner ogsaa 
