325 
Hvalén nærer stor kjærlighed til sine unger; især zatokujira’en 
(knølhvalen) elsker dem meget. Naar en hval, der har en unge med 
sig, kommer i nettet, saa blir først ungen harpuneret og fæstet til en 
baad. Undslipper den gamle fra nettet, saa vender den atter tilbage 
til ungen, selv om den havde svømmet en mil eller halvanden bort 
fra stedet. Idet den holder sig nær den fangede unge, bliver den 
fanget for anden gang; skulde den atter undslippe, saa vender den 
endog for tredie gang tilbage, saalænge blot ungen er i live. Er 
denne derimod død, saa vender den gamle ikke mere tilbage. 
Fig. 88. En harpuner paa ryggen af en dræbt blaahval (balaenoptera sibbaldii). 
Det hænder, at en hanhval og en hunhval har en unge mellem 
sig. Da harpuneres først ungen. Hannen flygter da, men hunnen 
„tar ungen paa sine luffer 11 . 
Den dræbte hval slæbes iland efter et sterkt toug. Naar hvalen 
nærmer sig til land, modtages den af øens befolkning med paukeslag 
og jubelraab. Bag hvalen er søens overflade farvet rød af blod. 
Skarer af fuglé f følger den.' 
Er hvalen bragt til land, blir den ved spil trukket ind til kaien, 
mens begge de baade, der holdt aen oppe, ror bort. Derefter over- 
tager hvalskjæremesteren kommandoen; hidtil har de befalende været 
harpunérerne i de fire forreste baade; de kaldes „fædre u . 
