359 
hunnen, men dette er blot en gjætning.“ Som man ser, fører forfat¬ 
teren et noksaa besynderligt sprog. 
Han er lidt skeptisk med hensyn til bankningens profetiske 
karakter, idet han siger: „De smaa biller, som sjelden høres og ikke 
kjendes, har faaet sit navn dødningeur, fordi de siges at lade sig høre 
før indtrædende dødsfald. Hvad særlig mig selv angaar, saa tog jeg 
to stykker for syv aar siden, uden at noget dødsfald indtraf det aar.“ 
Et fjerdedels aar hundre de senere meddelte en anden iagttager, 
Hugh Stackhouse, en anden afhandling om samme gjenstand, idet 
han dog viselig afholdt sig fra enhver omtale af theorien om dyrets 
spaadomsevne. Han indleder sin artikel med en yderst omstændelig 
beretning om, hvorledes han gik paa spor efter insektet, ledet af dets 
banken, indtil han endelig fandt det i sædet af en stol. Her opdagede 
han det lille insekt i fuld virksomhed og blev saa henrykt over sin 
opdagelse, at han kaldte andre til, for at de skulde faa se, hvorledes 
dyret bankede, hvad de da ogsaa beundrende gjorde. Han gaar der- 
paa over til at beskrive dets maade at banke paa. I dets hjelmlig- 
nende bryststykke — eller galea som han kalder det — ser han „et 
meget merkeligt og godt afpasset beskyttelsesmiddel mod saadanne 
tiffælde, som hyppigt kan indtræffe paa raadne og forfaldne steder . u 
Han anbragte sit bytte i en æske og holdt liv i det i omkring 14 
dage; men det lykkedes ham ikke at faa det til at banke, idet han 
aabenbart ikke vidste, hvorledes han kunde fremkalde dette. I Ento- 
mologisVs monthly magazine for 1866 fortæller F. Smith, at han 
ikke havde det mindste besvær med at faa nogle, som han havde, til 
at banke, naarsomhelst han ønskede det. Han behøvede kun med en 
blyant at slaa 5—6 hurtige slag paa bordet i nærheden af æsken, i 
hvilken dyrene var, og de svarede da meget snart. Hyrene reiste sig 
da paa forlemmerne, begyndte at bevæge hovederne op og ned og 
slog hurtig med sine kjæver mod kassens bund. Slagenes antal var 
hver gang 4—5, oftest 5. 
Den hollandske naturforsker, Swammerdam, som levede i 
sidste halvdel af det 17de aarhundrede, taler i sin „Naturens bog“ 
om et insekt, som uden tvil enten er det, vi her omtale^, eller en 
nærstaaende art. Dette „gjør vedholdende støi i gamle stykker træ, 
i gamle vægge o. 1. Undertiden kan lyden være saa sterk, at folk 
som har hørt den, er kommet paa tanken om, at det var natlige aan- 
der eller spøgelser, som vandrede omkring dem.“ Han tilføier: „Jeg 
