370 
som her viser sig. Det er ogsaa simpel retfærdighed mod Darwin 
at sige, at denne „varige og uomstridte“ forandring, i en meget 
egentlig forstand er hans verk. Og' dog er det ogsaa sandt, at om 
alle de tanker, som er særlig karakteristiske for den darwinske opfat- 
ning, saaledes som den fremtræder i „Arternes oprindelse“ — om alle 
de blev udslettede af verden, saa vilde læren om dyrs og planters 
gradvise udvikling derved ikke i ringeste grad afsvækkes. 
Lige siden jeg begyndte at beskjæftige mig med disse ting, har 
det staaet klart for mig, at det spørgsmaal, hvorvidt livsformerne her 
paa jorden er tilblevne ved gradvis udvikling, eller paa andre maader, 
det er et historisk spørgsmaal og maa behandles som saadant. Enten 
er der levnet os direkte vidnesbyrd om denne udvikling eller der er 
ikke. Hvis der ikke er, da er vi indskrænkede til at finde ud mere 
eller mindre sandsynlige hypotheser, grundede paa indirekte slutninger. 
Hvis der derimod hndes paalidelige vidnesbyrd, saa er det vor sag 
at tyde dem og slaa os til ro med, hvad de lærer os. Nu var der i 
1859 ikke nogen tvil om, at direkte vidnesbyrd fandtes; heller ikke 
om, at de strakte sig over en lang tid; heller ikke angaaende række- 
følgen af de ting, de lærte os. Men der var heller ikke nogen tvil 
blandt dem, der kritisk gjennemgik disse vidnesbyrd, om at de til- 
trods for sin tilsyneladende rigelighed i virkeligheden var brudstykker 
og intet andet end brudstykker, ynkelige levninger af den fortløbende 
række af beretninger, som engang havde eksisteret. Eor en stor del 
som følge af det stød, som blev givet af Darwin, blev imidlertid den 
palæontologiske undersøgelse gjenoptaget med ny kraft og med glim¬ 
rende udbytte. I 1878 følte jeg mig derfor berettiget til at udtale: 
„Palæontologiens vidnesbyrd godtgjør, at det ikke længere er en 
hypothese, men et historisk faktum, at mange nulevende dyreformer 
ved gradvis udvikling er opstaaede af tidligere eksisterende . u 
Og to aar senere: 
„Hvis udviklingslæren ikke allerede havde været fremsat, vilde 
palæontologerne have været nødt til at opfinde den, saa uimodstaaelig 
paatvinger den sig tanken, naar man studerer de levninger af tertiær- 
tidens pattedyr, som siden 1859 er bragte for dagens lys.“ 
Det er mig ikke bekjéndt, at disse paastande nogensinde er ble- 
ven modsagt, og naar man ser hen til de udtalelser, som indeholdes i 
det mest fremragende palæontologiske verk, som er udkommet i vore 
dage, ZittePs: „Handbuch der Palæontologi“, saa er det ikke heller 
