42 
flade, i det store taget, meget nær har formen af en sfæroide eller 
fladtrykt omdreiningsellipsoide. Den nyere tids geodæsi har vist, 
at der er afvigelser fra den geometriske sfæroide, foraarsagede ved 
de tiltrækkende massers ujevne fordeling i jordlegemet. Det har 
endnu ikke lykkets at bestemme disse afvigelser, altsaa at linde 
jordens eller havfladens nøiagtige form. Man har været inde paa 
den tanke, at oceanernes midte sænker sig mod jordens centrum, 
men dette er efter de nyeste undersøgelser yderst tvilsomt. I et¬ 
hvert tilfælde er det havets virkelige overflade, saaledes som den 
vilde være, naar havet var i ligevægt, uden havstrømme og overalt 
under samme lufttryk, som her vedkommer os. Man kalder denne 
overflade geoiden. Den afviger, som nævnt, sandsynligvis ikke 
meget fra sfæroiden, og den er i ethvert fald en krum flade, som 
overalt er hvælvet udad. Det er betinget derved, et den i ethvert 
punkt staar lodret paa tyngde,ns retning. Den er som en følge 
heraf, hvad man kalder en niveauflade. Vandets overflade i et 
glas er et stykke af en niveauflade, naar våndet er i ro. Det er 
saaledes i forhold til geoidefladen, at Nordhavets overflade skulde 
være hul, idet den befinder sig i omdreiende bevægelse. Dens vir¬ 
kelige overflade bliver altid hvælvet, ligesom geoidens. Det er 
havstrømmenes langsomme bevægelse i forbindelse med dennes svage 
krumninger, der gjør, at centrifugalkraftens virkning til at gjøre hav- 
overfladen hul bliver saa umerkelig. 
Der er imidlertid en anden kraft tilstede, som udøver en 
merkelig virkning i samme retning. Det er den afbøiningskraft, 
som opstaar paa grund af jordens dreining om sin akse. I meteoro¬ 
logien spiller denne en hovedrolle ved beregningen af atmosfærens 
bevægelser. Det var derfor naturligt at prøve den paa havets 
strømningen Men man maa anvende den paa den rette maade, 
hvilket i tidligere forsøg ikke har været gjort. Jordens omdreining 
omkring sin akse og dens kugleform bevirker, at ethvert legeme, 
der bevæger sig henover den i horizontal retning, faar, i forhold til 
jordoverfladen, en bestræbelse efter at vige ud tvers paa bevægel- 
sens retning, til høire paa den nordlige, til venstre paa den sydlige 
halvkugle. Denne bestræbelse er størst ved polerne og bliver mindre 
henimod ækvator, hvor den forsvinder. Den er, ligesom centrifugal- 
kraften, kun en afbøiende kraft, da den altid er lodret paa bevæ- 
gelsens retning, hvilken denne end er. Den kan ikke tjene til at drive 
