44 
kysterne er ferskere og lettere end ude i midten af havet, paa grund 
af elve, bræer og større nedbør, vilde havets overflade blive hul. 
Deraf vilde resultere en omdreiende bevægelse i samme retning som 
den, de herskende vinde frembringer. Tillige vilde der opstaa 
vertikale bevægelser og understrømme, og det hele vilde gaa ud paa 
at udjevne baade aarsagen, tæthedernes ulighed, og virkningen, be- 
vægelsen. Men da der paa den ene side altid føres salt Atlanterhavs- 
vand af vindene i bestemte baner ind i Nordhavet, og da der altid 
kommer ferskvand fra landjorden og smeltende drivis, og vindene 
opretholder sit strømsystem, vil enden være, at systemet med de 
ulige tætheder blir bestaaende. Kun maa man, for at finde den 
dertil svarende hule overflade, regne, ikke fra bundens dybeste 
punkt, men fra den grænseflade, der adskiller overstrømmene fra 
understrømmene. Denne grænseflade maa være en niveauflade, da 
der i den ikke er horizontale bevægelser. Over grænsefladen stiller 
vandets overflade sig saaledes, at alle vertikalsøiler udøver lige stort 
tryk paa denne; den skal være j ligevegt. Det lettere vand staar 
høiere, det tungere lavere i overfladen. Da vi ved, at der i Færø- 
Shetland-renden strømmer varmt Atlanterhavsvand nordostover til 
en dybde af 300 favne, og at der under dette er iskoldt vand, som 
fra Norskedybet er strømmet ind i modsat retning, har vi her en 
grænse mellem over- og understrøm, og jeg sætter derfor min 
grænseflade til 300 favnes dyb. Dette rimer sig ogsaa med betragt- 
ningen af bevægelsernes hastighed i de øvre og nedre strømningen 
Den overflade, som havet paa grund af tæthedsforskjellerne vil antage, 
kalder jeg tæ the ds fl ad en. Den danner en fordybning ude i havet 
østenfor Island, østenfor Jan Mayen og i Østhavet. Den første for¬ 
dybning er den mest fremtrædende. Over denne løfter tætheds- 
fladen sig ved Grønland 0.6 m., ved Spidsbergen 0.6 m., ved Norges 
vestkyst 0.66 m. Den indtager saaledes en respektabel plads ved 
siden af vindfladen. 
Naar havets overflade staar lodret paa tyngdens retning, er den 
i hvile. Den danner da en niveauflade. Men dersom havets virke¬ 
lige overflade afviger fra en niveauflade, ligger paa skraa mod denne, 
vil der være bevægelse i havet. Tyngden vil søge at drive en vand- 
partikel ned ad overfladens skraaning. Jordrotationskraften vil stræbe 
at dreie bevægelsen tilhøire, og resultatet blir, forudsat at friktionen 
er liden, at bevægelsen gaar, ikke nedover skraaningen, men i hori- 
