i5 
med et opadrettet krumt horn i enden af kroppen (fig. 2), og af 
hvilke der findes flere forskjellige arter paa træer, buske eller urter, 
af hvis blade de nærer sig. Det er larverne af de store tusmørke- 
sværmere eller sfinxer, som man om sommeraftnerne finder svær- 
mende omkring blomsterne af syrener, caprifolier etc., hvilke de 
søger hen til for honningsaftens skyld. Saa fuldstændig uskyldige 
disse larver end er, saa næres der dog mangesteds blandt almuen, 
navnlig blandt kvindfolkene, en ren panisk skræk for dem. Ikke 
nok med, at man naturligvis ikke under nogen omstændighed maa 
røre ved dem — det vilde jo være topmaalet af dumdristighed —, 
man maa heller ikke komme i nærheden af dem, da de »sprøiter 
edder paa en« paa lang afstand; ja man maa endog vogte sig vel 
Fig. 2. 
En sfinx- larve. 
for, at ikke ens skygge falder paa dem, thi blot ved at bide i et 
menneskes skygge kan de »sætte ondt paa en«! Slige latterlige 
kjærringhistorier troes den dag idag af mange, det har jeg selv 
mangen gang erfaret, og naar jeg, for at overbevise vedkommende 
om det fuldstændig ugrundede i frygten for disse dyr, ganske rolig 
har taget dem i haanden og ladet dem krybe omkring paa den, 
har de holdt paa at tabe baade næse og mund af forferdelse over 
en slig ubesindig galskab. Den nøgterne sandhed, at disse saa 
frygtede dyr kun er ganske uskyldige sommerfuglelarver, som man 
kan føde op og af dem faa udklækket ganske smukke sommerfugle, 
•er naturlig /is langt vanskeligere at faa slige mennesker til at tro 
eud de allerværste røverhistorier, man kunde finde paa at fortælle 
om dem. Det synes navnlig at være det truende horn i enden af 
disse larvers krop, der har indgydt en slig respekt for dem, idet 
