71 
bevægelsen i de store dyb fremgaar som resultatet af modstridende 
tryk, og at friktionen mod bunden her faar en forholdsvis større 
virkeflade, gjør, at strømningernes hastighed her kun blir ganske 
ringe. At våndet ikke staar stille, bevises af dets luftholdighed, 
der er ligesaa stor som i overfiaden, hvor havvandet optager sin luft. 
Strømningernes løb, baade i horizontal og vertikal retning, saa- 
Jedes som de er fundne af de beregnede tvyk i niveaufladerne, 
stadfæstes paa den mest overraskende maade af isothermernes og 
isosalinernes — ligesaltholdighedslinjernes — bøininger. Hvor disse 
linjer buge sig ud med høiere temperatur og saltholdighed i sin 
konkave del, peger toppen i retning af det atlantiske vands be- 
vægelse. Hvor de buge sig ud med lavere temperatur og salt¬ 
holdighed i sin konkave del, peger toppen i retning af det polare 
vands bevægelse. Og der, hvor våndet stiger ned, er vandsøilen 
overalt tungere end sine omgivelser; der, hvor våndet stiger op, er 
vandsøilen lettere end sine omgivelser, ja det lettere vand danner 
paa sine steder store bobler i det tungere. 
Naar man sammenholder disse resultater af beregningerne af 
trykkene i dybets niveauflader med de af vore kemikere Tornøe 1 ) 
og Schmelck 2 ) fundne forhold paa bunden i Nordhavet, vil man 
linde en høist merkelig sammenhæng. De atlantiske vandmasser 
har som merke sin ringere luft- eller kvælstofholdighed og sin større 
saltholdighed, i modsætning til de polare. Deres plads i dybet, 
som Tornøe først har paavist, er netop der, hvor de beregnede 
strømninger skulde føre dem hen. Bundlerets rigdom paa kulsur 
kalk, skaller af dyr, for en stor del — globigerinerne — førte der¬ 
hen ved havets strømninger fra det varme Atlanterhav til det kolde 
Nordhav, hvor de vantrives, dø og synke tilbunds, blir ifølge 
Sch mel eks undersøgelser i det store taget mindre og mindre, jo 
større veilængden fra Atlanterhavet er, men paa veien er de ned¬ 
lagt paa havbunden forholdsvis rigeligst der, hvor mine beregninger 
angiver nedstigende, varme strømninger og mest glissent der, hvor 
skallerne maa synke i en opstigende iskold polar vandmasse. 
Nordhavets strømsystem er saaledes væsentlig betinget af over- 
fladens afvigelser fra en niveauflade, og det samme maa være til- 
fældet i alle jordens have. Men medens i Nordhavet de herskende 
vinde og eie ulige tætheder begge frembringer en i forhold til 
*) Naturen 1881. S. 14 o. fg. 
2 ) Naturen 1881. S. 150 o. fg. 
