79 
Den første flok havde imidlertid endnu ikke sluttet sin søgning: 
nogle af dem fandt fat paa fluen og gav sig strax til at rive den 
istykker og føre stykkerne som trofæer med sig til redet, hvor de som 
sædvanlig krævede forsterkning. 
Dette forsøg gjentoges flere gange med forskjellige arter og havde 
altid samme tidfald. »Det beviser sikkerlig*, siger Lubbock, »at 
myrerne har evnen til at gjøre hverandre meddelelser. Man kan ikke 
betvile, at den første flok gik ud efter opfordring fra kammeraten, og 
da denne kom tomhændet hjem til redet, kunde de andre ikke i dens 
udseende alene finde nogen opfordring til at følge den. Jeg gjentager, at jeg 
af disse forsøg mener at kunne slutte, at myrerne har meddelelsesmidler, 
ved hvis hjælp de kan underrette sine kammerater om, at de trænger 
til deres bistand.« 
Derpaa gjaldt det at komme paa det rene med, om lyden spil- 
lede nogen rolle ved disse meddelelser. Forat faa greie paa det, op- 
stillede Lubbock lige ved et rede af lariiis niger seks smaa træ- 
■søiler, hver halvanden tomme høi. Paa en af søilerne heldte han en 
draabe honning. »Derefter anbragte jeg tre myrer paa søilen med hon¬ 
ning*, fortæller han, »og efterhvert som de var mælte, tog jeg dem bort 
og satte tre andre istedet, idet jeg altid lukkede de borttagne dyr inde, 
saa aldrig nogen af dem kunde komme tilbage til redet. Hvis nu my¬ 
rerne havde kunnet meddele sig til hverandre ved lydens hjælp, havde 
der snart maatte indfinde sig en mængde myrer paa den omtalte søile 
med honning.* Udfaldet af forsøget beviste, at myrerne ikke formaar 
at meddele sig til hinanden paa afstand. 
En anden række merkelige forsøg skyldes den bekjendte geolog 
Hague og er meddelte i hans bre ve til Darwin (publicerede i Na- 
ture, t. VII); jeg anfører dem som et sidste bevis paa ialfald enkelte 
myrearters evne til indbyrdes meddelelser. 
»Paa hvert hjørne af kaminpladen i vort dagligværelse staar der en 
vase, der ligesom et glas midt paa pladen ialmindelighed pleier være 
fyldt med violer. For nogen tid siden saa jeg nu paa muren ovenfor 
vasen til venstre en række smaa brune myrer, der bevægede sig mellem 
et hul efter en stor spiger lige oppe under taget og kaminpladen. I 
begyndelsen var myrerne lidet talrige; lidt efter lidt blev der flere og 
flere af dem, og tilslut var de saa mandsterke, at de dannede to uaf- 
brudte rækker mellem hullet og vasen, en række, hvor de gik opover, 
en anden hvor alle gik nedover. Endnu havde de ikke faaet øie paa 
den anden vase eller glasset. 
»Jeg var netop kommen op af en langvarig sygdom og pleiede, 
da jeg maatte holde mig inde, at tilbringe hele dagen i det værelse, 
hvor myrerne færdedes. Egentlig var jeg temmelig kjed af dyrene, 
