82 
om et eller andet foretagende, saa blev som regel altid mødetiden længe 
i forveien fastsat til en af de kommende fuldmaaner. 
Tiden omkring fuldmaane er ogsaa gjerne i de lande, hvor himmelen 
oftest er klar, tiden, da fester og lege afholdes. Nymaane derimod af- 
brød alslags festligheder, som først kunde begynde igjen — gjerne med 
glædesbaal — naar den første smale sølvglinsende stribe viste sig efter 
solnedgangen. I det gamle Peru sagde man, at maanen var død de tre 
dage, den var usynlig. Khasia’erne derimod, i det nordvestlige Indien, 
mente, at maanen blev opbrændt af solen; andre vilde folk saa i maa- 
nens vekslende udseende en egteskabelig strid mellem solen og maanen, 
en strid, hvori solen var manden, maanen konen, og som hver maa- 
ned gjentog sig paa samme vis. Maanen vokser fra nymaane til 
fuldmaane, derpaa minker den igjen; paa samme vis skulde det gaa 
med hendes herredømme, og tilslut skulde solen vinde over sin kjære 
mage og sluge hende, men spytte hovedet ud igjen paa himlen. De 
gamle slaver derimod forestillede sig, at maanen havde været sin egte- 
mage utro med Venus og derfor var fordømt til at vandre om paa 
himmelen. Dakota indianerne mente, at naar maanen minkede, blev den 
opspist af smaa mus; polynesierne lod den fortæres af de dødes aander, 
og hottentotterne endelig troede, at den minkede, fordi den havde hoved¬ 
pine og holdt haanden op mod panden, som derfor blev skjult for os. 
Eskimoerne forestiller sig, at maanen bliver træt af sit rend og derfor med 
visse mellemrum tager sig hvil og giver sig til at spise. At den svulmer 
ud, saa man kan se det, kommer af, at den (paa eskimovis) spiser saa 
graadig. 
Til alle tider har maanens pletter vakt opmerksomhed og givet 
fantasien føde. Der er vel neppe noget land, hvor man ikke fore¬ 
stiller sig at se et eller andet bestemt billede paa den lysende maane- 
skive. De billeder, de forskjellige folk ser, er høist forskjellige, men 
tilhører i regelen en af to hovedtyper, som er fremherskende hver i sine 
strøg af jorden. 
I Østasien ser de fleste folk en kanin eller en hare. Kineserne 
indbilder sig at se en kanin, som sidder opreist paa bagbenene foran 
en morter og støder ris, slig som de selv pleier gjøre. Hinduerne ser 
en hare eller en hjort og benævner maanen »den, der bærer haren eller 
hjorten«. Siameserne sætter oftest en hare op i maanen, enkelte mener 
derimod at se en mand og en kone, som dyrker sin jord. 
Hos indianerne er haren maanens symbol, ligesom tigeren eller 
jaguaren er solens. Mexikanerne mente, der sad en hare i maaneskiven, 
og beskjæftigede sig i sine sagn meget med denne. I Mellemamerika 
finder man paa enkelte monumenter maanen afbildet i skikkelse af en 
