84 
en gjæter, som melker den, altid med det evindelige risknippe paa. 
ryggen. 
Det er ikke nødvendigt at fortælle, at med en almindelig god kik¬ 
kert ser man paa maanen vekslende mørke og lyse partier, bjerge og. 
udslukte kratere. Nogle astronomer synes, at maaneoverfladen viser lig- 
hed med en paafuglehale, eller kanske nærmere har et lignende udseende 
som en ujevnt udstrøet masse af gibsstøv, der er sprøitet vand udover.. 
Vandpytterne skulde da forestille kraterne. 
Under formørkelser pleiede fortidens mennesker at blive gruelig for- 
skrækkede. Solformørkelserne er meget sjeldne: af totale kommer der 
paa hvert sted i det høieste en hvert aarhundrede, og deres varighed 
er liden, i det høieste fem minutter. Partielle solformørkelser er ikke stort 
mere paafaldende, end om der havde gaaet en mørk sky forbi solen,, 
og disse fænomener vakte derfor mindre opmerksomhed end maanefor- 
mørkelserne, som finder sted ved fuldmaane, og under hvilke man, naar 
himmelen er klar, let kan følge maaneskiven gjennem samtlige de foran¬ 
dringer, dens udseende undergaar. 
Naar maanen formørkedes, troede inkaerne, den var syg. Saasnart 
det sorte indsnit begyndte at vise sig, blev de høist forfærdede, for hvis 
den skulde formørkes ganske, var de ræd for, det skulde gaa rent 
galt, saa maanen døde og faldt ned paa jorden, som den da med samt 
dens beboere maatte gjøre ende paa. Saa snart der viste sig tegn til 
en formørkelse — inkaerne forstod ikke at beregne dem i forveien — t j 
skyndte alle sig at faa fat paa en indretning, som kunde give lyd fra. 
sig, ligegyldig hvad slags, og gav sig til at braake og støie det bedste,. 
de vandt. Hundene bandt de fast og piskede for at faa dem til at 
hyle; derved skulde maanen, som var svært glad i hunde, bringes til 
at anstrenge sig for at levne op igjen! 
I Peru hylte voksne og børn en bøn, gaaende ud paa at redde 
maanen fra den truende død, og naar den saa kom sig igjen, takkede 
de i høie toner guden Pachacamac, verdens støtte, som havde helbre¬ 
det den og hindret den fra at tilintetgjøre menneskene. 
Huronerne og caraiberne tænkte sig sagen paa lignende vis: den 
skrækkelige dæmon Maboya, fader til de onde aander, sygdommene, 
tordenen og stormene, forsøger at sluge nattens stjerne, og for at 
skræmme ham, gjør man al den værste støi, man formaar at frem¬ 
bringe. »Caraiberne danser hele natten; gamle og unge, kvinder og 
mænd hopper omkring med en haand paa laaret og en paa hovedet 
og hyler og skriger paa den uhyggeligste og mest øresønderrivende maade.« 
Eskimoerne gjemmer sine forraad og lukker husene for at ikke enten 
