86 
at hjælpe den truede stjerne«. De oplyste kinesere ved, at dette bare 
er ceremonier, men blandt folket vedbliver overtroen, de kaster sig paa 
knæ, naar formørkelsen begynder, slaar panden mod jorden og gjør en 
forskrækkelig støi med trommer og trompeter for at befri vedkommende 
himmellegeme fra dragen, der vil sluge det. 
De græske og romerske forfattere fortæller, at man under formør¬ 
kelser pleiede at støie og braake, og de første kristne lod klokkerne 
kime ikke alene under uveir, men ogsaa under formørkelser for at mod- 
virke onde aander og bekjæmpe den af aanderne, umbra phantasmatum, 
bevirkede formørkelse, ogsaa en levning fra den tid, man troede paa 
dyr, der aad op maanen. 
De, som i de tidligste tider iagttog stjernehimmelen, havde ingen 
anelse om stjernernes virkelige beskaffenhed eller om deres betydelige 
afstand fra jorden. De troede, de var, om ikke indenfor rækkevidde 
saa dog bogstavelig talt ikke udenfor hørevidde. Ho mer siger, at de 
øverste graner paa bjerget Ida ragede ind i ætheren, gjennem hvilken 
vaabengnyet fra hans heltes kamp naaede op til stjernerne; himmelen 
var en hul halvkugle, en klokke, hvis rand hvilede paa jorden, eller, som 
Evripides siger, et laag sat over den høiestes frembringelsen 
I denne halvkugleformede hvælving var da, ifølge Anaximenes, 
stjernerne indsatte som nagler; Empedokles tænkte sig dem fæstede 
i en krystalhvælving. 
Himmelens klokke mentes at dække over en flad jord, overalt om- 
givet af vand, og hvert folk mente da, at deres land laa i midten. 
Kina kaldes den dag idag for det midterste rige; inkaerne fremviste 
som jordens centrum helligdommen i Cuzco, hvilket navn betyder 
navle; grækerne havde centrum i soltemplet i Delphi, som ogsaa 
kaldtes den beboede verdens navle. Den forestilling, at jorden er flad 
som en pandekage, holdt sig i Europa lige til korstogene, og lazaro- 
neme i Neapel opretholder endnu i vore dage den gamle tro. 
Hawaierne, maorierne og eskimoerne troede alle, at himlen blev 
baaret af en søile paa samme maade som man i den klassiske oldtid 
mente, at den bares af Atlas. Irokeserne holdt himlen for at være 
flydende. For at forklare solens bevægelse i en kreds mener polyne¬ 
sierne, at den store gud Maui holder den fast i en traad; den samme 
forestilling gjorde ogsaa peruvianerne sig. 
Sapta-Sindhou’s prester holdt stjernerne for flammer, tændte af Agni 
(ildguden) eller Varouna (himmelhvælvingen). I en lovsang til guderne 
©mtales »maanens isstraaler* for at betegne deres magtesløshed ligeover- 
for himmelens hellige ild. (Det er ikke saa sjelden, at maanen betegnes 
