at bastarderne lidt efter lidt gik over i en af stam for merne; hanbastar- 
derne skulde nemlig være ufrugtbare. Cuvier og Flourens var lidt 
heldigere end sine kollegaer, da det lykkedes dem at faa bastarderne 
til at parre sig indbyrdes indtil 4de generation, men denne var ufrugt- 
bar, muligens af mangel paa bevægelse; forsøgene blev nemlig anstillede 
i Jar din des Plantes. Ktihn, som i de sidste aar har arbeidet i 
samme retning, lod en sort og hvid finsk fuglehundstispe parre sig med 
en schakal (canis aureus indicus). Resultatet af denne forbindelse blev 
9 hanbastarder og 3 hun bastarder, fordelte paa 3 kuld. Ungerne var 
meget sky og bidske, de lignede mest faderen, kun en mørkere farve 
paa den øvre del af legemet mindede om moderen. En af hanbastar- 
derne blev nu parret med en sort tschuktscherhundtispe; det meget tal- 
rige afkom havde som regel en sort eller mørk farve, ogsaa i karakter 
lignede det mest moderen. Ktihn fandt ogsaa, at bastarderne var ind¬ 
byrdes forplantnmgsdygtige, drægtighedstiden var 60 dage (den normale 
tid hos hunden er 62—63 dage); hvalperne var mørkere end forældrene, 
som voksne vil de dog sandsynligvis faa forældrenes farve. Disse for- 
søg viser, at bastarder mellem hund og schakal er forplantningsdygtige 
ikke alene med en af stamformerne, men ogsaa indbyrdes. Hundens 
afstamning fra schakalen er imidlertid hermed ikke bevist; for at kunne 
bevise denne maa en fortsat parring mellem bastarderne kunne finde sted 
uden at forplantningsevnen svækkes, hvad jo Cuvier og Flourens 
fandt, at den blev. Ktihn s forsøg strækker sig endnu over et saa kort 
tidsrum, at man ikke kan gjøre sig nogen sikker mening om dette punkt; 
de viser dog, at schakalen staar hunden meget nær, og at den muligens 
endog er en af dens stamfædre. 
Er tin giftigt? Dette spørgsmaal har den største praktiske inter¬ 
esse paa grund af det fortinnede jernbliks store anvendelse til fabrika- 
tionen af blikbokser, i hvilke fødemidler nedlægges. 
Den almindelige tro har hidtil været, at fødemidlerne ikke angriber 
tinnet, og at derfor madvarer, som har været nedlagte i hermetiske blik- 
daaser, intet tin indeholder. Yderligere har man troet, at selv om tin 
i opløst form blev bragt ind i fordøielseskanalen, saa vilde det der ikke 
gjøre nogen skade. 
I den senere tid har forskjellige engelske og tyske kemikere frem¬ 
holdt, at denne tro ikke holder stik, at ialfald visse (sure) fødemidler 
opløser endel tin i sig. og at dette, naar det bringes ind i fordøielses¬ 
kanalen, frembringer temmelig betydelige forstyrrelser. I virkeligheden 
findes der ogsaa i den videnskabelige literatur talrige beretninger om 
fordøielsesforstyrrelser, bevirkede af hermetisk nedlagt mad, og for hvilke 
man ikke godt kunde undgaa at gjøre netop tinnet ansvarlig. 
I et af de sidste hefter af »Zeitschrift flir Hygiene« staar der en 
ny afhandling om emnet, i hvilken det ved forsøg søges paavist, at tin 
i opløst form, selv i meget smaa mængder, ved længere tids brug frem- 
kalder alvorlige forgiftningstilfælde. Forf. mener, at dette metal med 
hensyn til giftighed bør sidestilles med bly, kobber, antimon og arsenik, 
og at man maa være meget forsigtig med hermetisk nedlagte sager, 
særlig da der ofte tilsættes fødevarerne vinsyre, salt eller salpeter, stoffe 
som letter og fremmer tinnets opløsning. 
Det interessanteste af de anstillede forsøg gjordes med en hund, 
