9i 
der veiede 4400 gr., og som der daglig gjennem længere tid blev indgivet 
smaa mængder tinkloryr (i melk). Der begyndtes med 2 centigram om 
dagen, men portionen øgedes stadig, indtil den 52 dage efter forsøgets 
begyndelse var steget til 50 centigr. pr. dag. Fra da af vilde ikke hunden 
tage mere tinholdig melk til sig, og en maaneds tid senere begyndte 
følgerne af forgiftningen at vise sig ved lammelse af bagkroppen. 
Endnu 4 maaneder senere var ogsaa forkroppen lammet; derpaa aftog 
madlysten, dyret fordummedes og døde tilslut, 443 dage efterat forsøget 
var begvndt. Samme resultat gav forsøg med andre dyr, og bekræfter 
disse resultater sig, bør man vistnok vogte sig for at overdrive brugen 
af i blikdaaser nedlagte madvarer. 
I den mængde, i hvilken konserver almindelig nydes, frembyder de 
vistnok ikke nogen nævneværdig tare. 
De hvide blodlegemers forhold til bakterier. Læserne véd 
gjennem overlæge Hansens artikel i forr. aarg. (p. 326), at en russisk 
fysiolog, Metschnikoff, har fremsat den theori, at dyrene skaffer 
sig af med bakterier, der bringes ind i deres blod, ved de hvide 
blodlegemers hjælp. Blodet bestaar som bekjendt af en gulagtig, klar 
vædske, i hvilken der svæver omkring forskjellige slags celler, en stor 
mængde røde og et mindre antal hvide. Disse sidste er især i stor 
mængde tilstede i lymfen og i det, vi kalder pus eller materie, og de 
skulde besidde evnen til at optage i sig og fortære bakterier, de kom i 
nærheden af. 
Metschnikoffs resultater blev bestridt af andre forskere; nu har 
imidlertid en belgisk fysiolog, Gallemaerts, kunnet paavise, at leuko- 
cyterne, som de hvide blodlegemer ogsaa kaldes, selv udenfor dyrets 
legeme formaar at æde ialfald visse bakterier. 
Den nævnte forsker blandede kulturer af en bakterie (baclllus sub- 
iilis) med frisk lymfe, taget fra en padde, og saa da under mikroskopet, 
hvorledes der foregik en formelig kamp mellem blodlegemerne og sop¬ 
pene. Naar en leukocyt kom i nærheden af en bakterie, saa udsendte 
den forlængelser til alle kanter, indtil den fik tag i bakterien, som den 
saa omsluttede og optog i sig. Mangengang hængte de stavformede 
bakterier sammen i lange kjeder, meget længere end blodlegemet. I saa 
fald strakte leukocyterne sig i længden saa meget som muligt, og ofte 
slog flere stykker sig sammen om at faa bugt med en bakteriekjæde. 
Naar arbeidet var færdigt gik de enkelte leukocyter, som under »kampene 
ofte i betydeligt antal var smeltede sammen, atter fra hverandre for 
enkeltvis at opsøge nyt bytte. 
De slugte bakterier er en tid lang synlige i leukocytens indre, men 
opløses tilslut aldeles. Ofte kunde et enkelt blodlegeme sluge op til 
40—60 bakterier, saa det kom til væsentlig at bestaa af disse fremmede 
organismer. 
Merkeligt er det ogsaa, at leukocyterne samler sig netop paa de 
steder i en vædske, hvor de fleste bakterier findes. Det synes, som om 
de smaa blodlegemer havde evnen til i nogen afstand at merke bakte- 
riernes tilstedeværelse, hvad der forøvrigt ikke kan forundre os, efter 
hvad vi nu ved om lavtstaaende organismers følsomhed ligeoverfor hvad 
tyskerne kalder »kemische Reize«, og hvorom vi snart skal meddele mere. 
