1IO 
som kan bruge aar til at forberede os med alt, hvad civilisationen kan 
yde, har karter og instrumenter til nøiagtig at stille vor kurs, har aar- 
hundreders erfaring foruden damp og gode fartøier, hvad skal vi saa 
sige om vore forfædres færder paa Grønland, hvor disse i sine smaa 
og, i forhold til vore, meget daarlige fartøier, uden kompas, uden seks¬ 
tant o. s. v., og uden at have været der før, foretog udflugter til Grøn¬ 
land, som de havde hørt skulde ligge et steds der vesterud, og til Ame¬ 
rika, som de jo omtrent samtidig fandt. Som eksempel paa, hvorledes 
disse reiser gik for sig, kan jeg ikke modstaa fristelsen til at omtale 
nordmanden Bjarnes reise. Bjarne, fortælles der i sagaen, var en 
anseelig ung mand, som eiede sit eget skib og idelig Hakkede om paa 
havet. Han kom fra Norge til Island, hvor han erfarede, at hans fader 
Herjulf, som boede der, netop samme sommer var draget bort med 
Erik Røde til Grønland. Han undlod da, at losse sit skib, heder det, 
og efter at have raadspurgt sine skibsfolk, besluttede han at begive sig 
videre for at følge faderen og opsøge Grønland, trods ingen af dem ! 
endnu havde været i Grønlands hav, og trods de intet andet vidste 
derom, end at det skulde være et høit, bjergfuldt land, som laa vesterud. , 
De seilede først i 3 dage, til de havde tabt landet af syne. Da lagde 
børen sig, der opkom nordenvind og taage, de vidste ikke, hvor de for, 
og saaledes gik det i mange dage. Derefter saa de igjen solen, og de 
kunde skjelne himmellegemerne; da heiste de seil og seilede den 
dag, indtil de saa land, og talte da mellem sig om, hvad land dette 
kunde være, og Bjarne sagde, at han troede, at det ikke kunde være ■ 
Grønland. De seilede noget nærmere ind og saa snart, at landet var 
uden fjelde, men med smaa skogbegroede høie. De lod da landet ligge 
paa venstre side og seilede nordefter i 2 dage, førend de saa et andet 
land. Dette var fladt og ligeledes begroet med skog. Bjarne sagde: 
»Dette kan heller ikke være Grønland, thi der siges der at være meget 
store isfjelde.« Nu vilde skibsfolkene lande, foregivende, at de manglede 
brændsel og vand, men Bjarne var ikke til at bevæge; han sagde, at 
dette kun var paaskud, lod stævnen vende fra land, og seilede med 
sydvestvind i 3 dage, hvorefter de atter fik land isigte. Dette var nu høit 
og bedækket med fjelde og jøkler. Men heller ikke her vilde Bjarne 
lande. De vendte derfor atter udefter og seilede med den samme vind 
i 4 dage, til de saa et fjernt land. Da sagde Bjarne endelig: »Dette 
er ligest Grønland, efter hvad man har fortalt mig om det, og her vil 
vi styre til land.« 
Der kan vel muligens i flere henseender være talt lidt vel meget 
om vore forfædres store bedrifter, men for deres reiser maa, tror jeg, 
enhver, som har lidt skjøn paa, hvad reiser i disse isfyldte farvande har 
at sige, gribes af den høieste beundring. Det var i 982, at Grønland 
opdagedes, og gjennem flere aarhundreder synes der at have været livlig 
