I 
14 
sort, meget grovt og stridt; hos mandfolkene er haarveksten gjerne 
meget yppig og bidrager til at forskjønne deres udseende, da de lader 
det lange sorte haar hænge langt ned over nakke og skuldre, og kun 
undertiden skjærer det af efter en lige linje midt paa panden; kvinderne 
derimod binder haaret paa en særegen maade op i en top, i hvis : 
størrelse de sætter en slags stolthed; men ved den idelige bearbeidelse 
og opstramning falder haaret tidlig af, især paa siderne, og dette gjør 
dem just ikke skjønnere.« Gjennemgaaende er mændene langt smukkere 
eller maaske mindre stygge end kvinderne, især i ældre alder; dette i 
skriver sig tildels fra levemaaden, fra mændenes friske, sunde liv i fri 
luft, og fra kvindernes dorske dagdriverliv inden døre i de snevre vinter- 
huse. Efter det ty vende aar taber de allerede ungdommens friskhed; 
det gaar der, som undertiden ogsaa andetsteds, er de først gifte, bryr 
de sig kun lidet om sit udseende og sin klædedragt, forfalder hyppig til 
kaffedrikken i forbindelse med dovenskab og grænseløs urenlighed; 
kvinder paa over 50 er saagodtsom altid stygge. »Den krogede stilling, \ 
hvori de sidder sammenhugede paa briksen, gjør deres gang slæbende 
og vraltende; den tidligere struttende fedme har efterladt utallige rynker 
i ansigtet; og ser man dem saaledes komme frem af den snevre husgang j 
fra sine jordhytter ligesom dukkende op af jorden, hjulbenede og krumme, 
halvt skåldede, de faa tilbageblevne hovedhaar staaende ud til siderne, 
fra øverst til nederst bedækkede med lampesod og smuds, da mindes ! 
man om underjordiske væsener og trolde og undres ikke over, at vore 
gamle nordiske forfædre tog dem, »skrællingerne«, som de kaldte 
dem, for slige.« 
Der berettes hyppig meget og omstændeligt om sult blandt de eski- 
moiske stammer; ved at se »grønlænderne og navnlig ungdommen, kunde 
man være tilbøielig til at anse disse beretninger for den reneste ironi; 
thi man søger forgjæves hos andre nationer efter en saadan mængde 
trivelige og velnærede ansigter.« Dette kommer baade af det frie liv i 
den friske luft under aaben himmel og af den udelukkende animalske 
føde; man ynker eskimoerne, men de lever saamæn kraftigeie end 
nogen af os, deres daglige føde er nærende kjød, spæk og fisk. Naar 
man saa hertil lægger, at de, naar leilighed frembyder sig, og det gjør 
den ofte, spiser for henimod 10 af os, saa kan man nok forstaa, hvor¬ 
fra fedtet kommer. »De smaa børns ansigter bugner i den grad af 
fedme, at øinene lukkes, og næsen blir til det modsatte af, hvad den 
pleier at være, nemlig en fordybning istedetfor noget fremragende.« 
Som eksempel paa, hvad eskimoerne sætter til livs, kan det anførees, 
at man har udregnet, at de eskimoer, som ved handelskolonierne hjælper 
til at fange sælhunde i garn, fortærer 8 å 10 % sælhundekjød om dagen, 
uagtet de portioner skibsbrød, som desuden gives dem, udgjør en stor 
del af den løn, de faar for arbeidet. Man har i enkelte distrikter reg- 
