skind, der lukker den ved den inderste ende, tilside, og byder man den 
varme, uhyggelige luft stand, som der slaar en imøde, saa træder man 
ind i et lidet lavt rum, ofte overfyldt med mennesker, og hvor en hel 
del tranlamper brænder og udsender en ulidelig oslugt. Det varer en 
stund, før øinene vænnes til denne røgfyldte atmosfære, men efter en 
stund begynder man da at kunne se, og frem af halvmørket dukker den 
ene skikkelse efter den anden; paa alle kanter, lige ind i krogene, findes 
mennesker, alle, saavel mænd som kvinder, vandrende ugenerte om i 
den dragt, de fik ved skabelsen, kun med et minimum af et klædebon 
rundt livet. Saaledes er det ialfald paa østkysten, hvor »civilisationen« 
endnu ikke har naaet frem. I sligt et hus kan der her paa østkysten, 
hvor der i mere end en henseende hersker kommunistiske forholde, bo 
over 50 mennesker; det er især tilfælde i trangstider, hvor der er van¬ 
skelig om spæk til opvarmning, og man derfor slaar sine forraad sam¬ 
men for at opvarme kun et hus, hvor da alle familier holder til. 
Paa den indgangen modsatte side er der en stor briks, som tjener til 
soveplads for mændene og konerne med deres ugifte døtre, og om dagen 
af kvinderne benyttes til sidde- og arbeidsplads. Briksen deles ved skind- 
vægge i forskjellige baaser, en til hver familie; en 2 alen bred baas kan 
tjene en mand med to koner og et par børn til opholdssted, saa man 
er nøisom nok med pladsen. 
Paa stenstøtter foran briksen har hver familie sine tranlamper staaende, 
over dem hænger gryder etc., under briksen staar urinbaljer til beredning 
af skind og vaskning af børnene. Paa en briks ved siden åf indgangen 
ligger de ugifte mandfolk og gutter. 
Eskimoernes baade er ganske eiendommelige. De laves af pinde- 
verk og overtrækkes med sælhundeskind. Der er to former af dem, de 
store konebaade, som er beregnede paa at rumme hele familier med 
husgeraad, hunde o. s. v., og som kun roes af kvinderne, idet det an¬ 
sees for at være under en mands værdighed at ro i en saadan. De 
baade, som mændene ror, er kajaker, som er saa smaa, at de kun 
rummer en mand, og saa lette, at de uden vanskelighed kan bæres paa. 
hovedet over land og over isen. 
Fra disse kajaker, som er vanskelige at haandtere, idet de let 
kantrer, driver mændene sin fangst. De opøves fra barnsben af i at 
bruge dem, og faar sin egen kajak allerede ved 10 aars alderen. De 
har en ligefrem utrolig færdighed i fra disse farlige farkoster at fange 
sæl, hvidfisk og narhval. De fanger dem med harpun, som kastes ofte 
paa lange afstande. Til at kaste disse harpuner og pile med den sik- 
kerhed, som er nødvendig, fordres en lang øvelse; de’begynder derfor og- 
saa tidlig; det første legetøi, som en eskimofader giver sin unge haabe- 
fulde pode, er en fuglepil, hvormed han da øver sig paa alt muligt og 
