forstørrelse, naar maanen sta ar lavt, — at det med andre ord altsaa er en faktisk 
forstørrelse af synsobjektet, som finder sted, kan man godtgjøre, forekommer det 
mig, ved direkte maaling. 
Vi vælger to punkter paa himleii, f. eks. de to største stjerner i Tvillingerne, 
a og p Geminorum; de vil være et fortrinlig skikket objekt. Og vi anvender et 
maal, som vi altid »har ved haanden«, nemlig fingrenes bredde paa udstrakt arm. 
Om bøsten staar de to nævnte stjerner nd paa aftenen, da de er i opgang, 
nede ved horisonten i nord. Deres indbyrdes afstand er da saa stor, at alle fem 
fingres bredde neppe er tilstrækkelig til at dække rammet mellem dem. Ud paa 
vaarsiden derimod -— i februar og marts f. eks. — befinder de samme stjerner sig 
noget i syd for himlens pol, tæt i syd for zenith, og nn er de tilsyneladende saa 
nær hinanden, at to fingerbredder er mere end nok til at dække afstanden. 
Overført paa forholdet med maanen vil denne maaling bringe det samme 
resultat: to diametralt modsatte, i maaneskivens periferi beliggende punkter vil med 
maanens stigning paa himlen rykke hinanden nærmere. Var maaneskivens forstør¬ 
relse, naar den befinder sig paa horisonten, alene et sansebedrag, vilde selvfølgelig 
saadanne maalinger ikke give forskjellige resultater efter maanens forandrede be- 
liggenhed. 
Maaneskivens kobberrøde farve straks efter dens tilsynekomst over horisonten 
er jo ogsaa et produkt af lysets refraktion. Farvens dybde staar i direkte forhold 
til maanens stilling over horisonten — atmosfærens absolute og relative fugtigheds- 
grad ikke taget i betragtning -— og er saaledes i aftagende med maanens stigen i 
høiden. Farven og størrelsen staar altsaa i forbindelse med hinanden som følge af 
den samme aarsag, lysets brydning gjennem luftens forskjellige lag. Hd-H. 
2) Tør jeg udbede mig plads for en anden forklaring af, at maanen synes saa 
meget større i nærheden af horisonten. Som bekjendt ser vi ikke gjenstandene 
selv, det, vor bevidsthed opfatter, er billedet af dem paa nethinden, mere eller 
mindre modificeret ved visse tilvante begreber eller erfaringer. Paa grand af øie- 
aksens horisontale stilling vil saaledes alle vertikale dimensioner synes os langt 
større end de horisontale, som næsten bestandig naar øiet mere eller mindre for¬ 
kortede. Eksperimentet kan let gjøres og lykkes bestandig; anmoder De en rnand 
om at stille sig op foran et tyve meter høit hus i en afstand lig husets høide, saa 
vil De bestandig se, at han vælger et punkt, som er fjernere, kanske i den dobbelte 
afstand og derover. Noget lignende finder ogsaa sted for himmelhvælvingens ved¬ 
kommende; anmoder De Deres mand om at dele buen mellem horisonten i to lige- 
store dele, saa vil han sandsyiiligvis pege paa et punkt beliggende omtrent 30° 
over horisonten, det vil med andre ord sige, at den samme bue, en grad f. eks., 
synes os dobbelt saa stor dernede som deroppe. Da den bue, maanen bedækker 
i begge tilfælde er lige stor, vil ogsaa denne i den ene gang synes dobbelt saa 
stor som i den anden. Forklaringen er den samme som i det første eksempel, 
paa grand af øiets stilling ser vi bestandig buen i nærheden af horisonten i sin 
fulde størrelse, i nærheden af zenith sterkt forkortet. —Z. 
Geværpibftr, sprængstoffe. 1) Hvad er granden til, at geværpiber, for¬ 
arbeide de af jern, ikke har samme egenskab til at befordre hagel og kugler med 
samme energi saaledes, at »det dræber* ligegodt, som naar piben er af staal? 
2) Hvad er krudtets projekterende evne? 
3) Hvad er forskjellen paa krudt og dynamit med henseende til disse ernners 
udkastningsevne r N —, Varaldsø. 
Ad 1. Det til geværpiber benyttede staal er overmaade ensartet i sin sammen- 
sætning og overgaar jernet heri. De'svingninger, som under skudløsningen opstaar i en 
staalgeværpibe, fordeler sig fordelagtigere, og op varmet, som den altid blir, har man 
større sikkerhed for, at den ved af kjøling gaar tilbage fra sin udvidelse til samme 
form og størrelse som den førend ophedningen havde. Smedejernets tilladelige belast¬ 
ning regnes til 9.3 kg. pr. □mm., mens godt hærdet og anløbet støbestaal kan be¬ 
lastes med 56.0 kg. pr Omni. Ladningen i en ligetung jern- og staalpibe kan 
altsaa for den sidstes vedkommende gjøres større uden skadelige følger. Friktio- 
nen med slitage paa bommer og i rifler virker heldigere og krudtgassens udbræn- 
ding af metallet langs dettes fibre er mindre ved staalet end ved jernet. 
