Elektrisk sveisning og lodning. 
Af ingeniør F. Arentz. 
Lærer i maskinlære og mekanisk teknologi ved Bergens tekniske skole. 
Jern og staal har som bekjendt den egenskab, at to stykker 
kan forenes til et, naar man opheder dem til glødhede og trykker 
dem sterkt sammen eller slaar paa dem. 
Man har to slags sveisning, sveisning med lask og but sveisning. 
Den første er den almindeligste. Naar to jernstænger skal forbindes 
paa denne maade, tager man og hamrer ud enderne, saa de bliver 
noget tyndere. Derpaa ophedes de til hvidglødhede og lægges sam- 
Fig. 2. b. Fig. i. 
men, hvorpaa man hamrer dem kraftigt. Jernet overdrager sig ved 
ophedningen med et lag af jernoxydul, idet luftens surstof forbinder 
sig med jernet. Dette oxyd vilde delvis hindre sveisningen og 
fremkalde feil i sveisstedet; man bedækker derfor de flader, der 
skal sveises, med et overdrag af glas eller slagge, for at hindre luften 
fra at komme til. Smeden faar dette til ved at kaste en haandfuld 
kvarts-sand ind i varmen. Kvartsen vil smelte og sammen med 
jernoxydullet danne en slagge, som bedækker jernet og hindrer videre 
oxydation. Naar saa sveisningen skal foregaa, maa man passe paa 
at slaa indenfra og udover, saa at slaggen drives væk og ikke bliver 
liggende imellem de forbundne flader. (Fig. i a). Det er derfor 
godt, at disse flader har en noget buet form, (se fig. I b) der viser 
et snit gjennem sveisestedet før hamringen. Det er baade vanskeligt 
og besværligt at udføre en god sveisning. Naar arbeidet er godt 
9 
