' 
130 
udført, skal styrken paa sveisestedet være næsten lige stor, som om 
stangen var gjort af et stykke. 
Den butte sveis kan ved de almindelige arbeidsmethoder ikke 
blive sterk. Den bestaar i at forbinde to stykker ved slag efter 
længderetningen af stangen. Fig. 2 viser paasætningen af et »bryst« 
ved but sveisning. Ved at slaa i stangens længderetning udsætter 
man sig for at ophæve eller ialfald skade sammenhængen mellem 
de enkelte fibre, hvoraf stangen bestaar. Man kan derfor ikke slaa 
synderlig haardt, og denne forbindelse er derfor sjelden paalidelig. 
I de senere aar er man begyndt at sveise ved hjælp af ophed- 
ning med et gasblus. Methoden anvendes paa meget store arbeids- 
stykker, f. eks. dampkjedler, som der ikke kunde være tale om at 
ophede til sveisvarme uden ganske lokalt paa det punkt, hvor for¬ 
bindelsen skal foregaa. Hos os udfører man saadanne forbindelser 
med klinknagler, men i England og især i Tyskland har man drevet 
det til ikke alene at fremstille enkelte dele af kjedelen, men endog 
hele kjedler paa denne maade. Pladerne forbindes altsaa overalt 
ved at lægges over hinanden, og sveises sammen ved at ophedes 
til hvidglødhede langs hele falsen. Man kan, om man vil, tænke 
sig denne forbindelse fremkaldt ved en sammensmeltning af pladerne. 
Ved siden af disse ældre sveisemethoder er man nu begyndt at 
anvende elektrisk sveisning. Denne foretages derved, at man leder 
en elektrisk strøm med en stor elektricitetsmængde, men af ringe 
spænding gjennem de metalstykker, der skal forenes. Man benytter 
ogsaa her to forskjellige fremgangsmaader. Den ene har størst lig- 
hed med but sveisning, den anden med den ovenfor omtalte sveis¬ 
ning med et gasblus. 
De enheder, hvorved man maaler en elektrisk strøms spænding, 
kaldes volt, og de enheder, hvormed man maaler elektricitetsmæng- 
den, kaldes ampere. Multiplicerer man volt med ampere, faar man 
et udtryk for strømmens styrke eller for den mængde arbeide, varme 
eller lys, som strømmen er istand til at frembringe. For at faa 
forholdet rigtig klart, kan vi sammenligne elektricitetens strøm¬ 
ning gjennem en leder med vandets strømning gjennem en 
lukket rørledning. Tænker vi os en trang rørledning, der leder 
vand fra et reservoir paa toppen af et fjeld, saa vil enhver 
forstaa, at vi nede ved foden af fjeldet har våndet staaende under 
et meget høit tryk, og at en ringe vandmængde i dette tilfælde kan 
