135 
Lad os for en enkelt videnskab, meteorologiens vedkommende 
vende blikket tilbage, for at erkyndige os en smule om dens afstam- 
ning og fødsel, lidt mere kanske om dens barndom. 
Som i oldtidsmenneskets betragtning af de øvrige naturlegemer og 
foreteelser en aand, god eller ond, var centret, saaledes ogsaa i dets 
beskuelse af himlens vidundere: det saa i dem legemlige, gaade- og 
lunefulde guddomme. Himlen selv, den blaa himmelhvælving, var fader 
for dem alle. Af de mellem Høi-Asias fjelde boende arier dyrkedes 
saaledes himlen under navn af Dyu-patar, et aartusende senere af be¬ 
boerne af Penjab under navnet Dyaush-pitå, Himle-fader, der gjenfmdes 
aartusender efter, i grækernes Zévs-patér, romernes Ju-pi-ter. Og jor¬ 
den, over hvilken Himle-faderen bredte sig og udgjød sine befrugtende 
velsignelser: lys, varme, dug og regn, blev betragtet som moder. Himle- 
faderen og moder Jord er selv opstaaede af Hiranyagarbha, det gyldne 
frø (aande, luftninger, bevægelse, energi). De var de uforanderlige, de 
rolige: den klare milde himmel skjulte vel under uveirets rasen sit 
aasyn, og jorden rystede sig utaalmodigt i jordskjælvet; men deres vel¬ 
gjerninger var dog saa langt overveiende. Deres børn var derimod 
lunefuldheden og ustadigheden selv. Tindra (brøleren, »rauteren«, tor¬ 
denen) kunde, ret som det var, bringe bjergene til at sukke; Vayu (blæ- 
seren) og Marutas (stormene) kunde pludselig indfinde sig med død og 
forstyrrelse; Indra (regngiveren, romernes Jupiter Pluvius) bragte ved 
sin udebliven naturen til at forsmægte og dø; og de andre guder kunde, 
lige som disse, hurtigt slaa om fra at være lykkebringende til at være 
det modsatte. Det gjaldt derfor om at udforske gudernes luner og at 
sikre sig deres gunst. Mennesket iagttog den hemmelighedsfulde naturs 
aabenbarelser, forklarede dem paa sin maade og —- bragte sit offer, 
ledsaget af hymner. Gaven stemte jo til mildhed. 
Medens det moderne menneske drives af tilværelsens gaade til sta- 
digt nye spørgsmaal, saa havde fornmennesket ud fra sin barnlige ver¬ 
densanskuelse altsaa alene at jage efter gudernes gunst. For at kunne 
erhverve sig denne, maatte det imidlertid søge at komme paa spor efter 
disse guddommes sindelag, deres saavel svage som stærke sider. Og 
denne søgen, i hvor vel altsaa ikke paa langt nær en direkte forskning, 
— den berigede dog med erfaringer og kundskab om naturens fore¬ 
teelser og blev herigjennem kilden til udvikling. De nærmest liggende 
af naturforeteelserne var da de meteorologiske elementers vekslen, af 
hvilken den organiske natur saa stærkt paavirkes. Ligesom »veiret« den 
dag idag er et staaende samtaleemne, saaledes tiltvang disse elementer 
sig ogsaa i oldtidsmenneskenes tankeliv en fremtrædende plads, og derfor 
personificeredes de meteorologiske fænomener og dyrkedes som guddomme 
af høieste rang. Disse guddommes velvilje var for hine fortidsmenne- 
