148 
Bakterier, sygdomme og gifte. 
Af prof. E. Duclaux. 
»Naturen «s læsere kj ender fra dr. Klaus Hans se ns artikel om 
tæringen i forrige aargang, at alt, hvad der gaar ind under benævnelsen 
tuberkulose, bevirkes af en bestemt bakterie. Trænger nogle saa- 
danne med indaandingsluften ind i lungerne eller i luftrøret og sætter 
sig fast paa væggene af disse organer, saa opstaar dér, hvor bakterierne 
sidder, en sygelig opsvulmning: en graa perlelignende knude. Inde i 
denne sidder der flere eller færre bakterier, som lever og formerer sig 
paa bekostning af den knude, de selv har frembragt. Dette bringer 
knuden til at dø bort og falde af, saa der i dens sted opstaar et saar. 
Paa randen af dette sidder der saa gjerne igjen endel bakterier, som 
atter paa samme maade frembringer nye knuder, der paany gaar til- 
grunde, saaledes at saaret stadig æder omkring sig. 
Men de bakterier, som sidder i en saadan knude, er overorde nt- 
lig smaa. Kunde vi veie bakterierne og veie knuden, de har frembragt, 
saa vilde vi finde, at vegten af de første var forsvindende i forhold 
til vegten af den sidste. Hvorledes kan det da gaa til, at den ringe mængde 
bakterier kan frembringe forholdsvis saa vidtgaaende forandringer? 
Eller et andet eksempel: Nogle faa miltbrandbakterier, bragt ind i 
blodet af en sund ko, tar efter kort tids forløb livet af den. Det vil 
i de fleste tilfælde være rent umuligt at udtrykke med tal forholdet 
vegt mellem samtlige bakterier og dyret, de har aflivet, saa overveiende 
er den sidste. Hvorledes kan det da gaa til, at en slig forsvindende 
mængde bakterier kan ødelægge det store dyr? 
Dette spørgsmaal er det, som behandles i nedenstaaende artikel af 
den meget fremragende franske bakterieforsker Duclaux. 
Naar mikrober trænger ind i et levende væsen, fremkalder de syg- 
dom. Men den skadelige virkning, deres indtrængen udøver, beror ikke 
bare paa, at de er fremmede, faste legemer. Vegten af mikroberne staar 
næsten aldrig i noget rimeligt forhold til vegten af det dyr, de angriber, 
og er næsten altid meget mindre end vegten af fremmede, livløse be- 
standdele, som man, uden at fremkalde nogen alvorligere forstyrrelse, 
kunde bringe ind i dyret. 
Dog er der enkelte tilfælde, hvor mikroberne er tilstede i saa store 
mængder, at de kunde tænkes at virke skadelig ved sin blotte tilstede¬ 
værelse. I en sygdom hos silkeormen zmaladie des corpuscules« f. eks. 
lever dyret meget længe med snylterne i sig, uden at generes merkbart; 
sygeligheden viser sig først, naar de ædlere organer begynder at angribes, 
