149 
men selv efter den tid lever dyret længe, og naar det endelig dør, er 
hele dets legeme rent udstoppet med de fremmede smaavæsener. Dette 
er dog et sjeldent tilfælde, og de farligste af bakterierne formerer sig 
aldrig saa sterkt, før det angrebne dyr eller menneske ligger under. De 
kan vel nu og da bevirke tilstopning eller ødelæggelse af en eller anden 
kanal, som er af vigtighed for opholdelsen af livet eller sundheden, som 
det f. eks. undertiden er tilfældet ved miltbranden, idet bakterierne til- 
stopper aarernes fineste forgreninger, capillarnettet. Det er imidlertid 
sjelden, at det er paa den maade, bakterierne virker; selv for miltbran- 
dens vedkommende og ved den tilsvarende sygdom hos mennesket, den 
saakaldte pustula maligna, er det langt hyppigere, at der ikke ligger 
nogen paaviselig beskadigelse til grund for døden, og ved de andre af 
bakterier bevirkede sygdomme har man talrige eksempler paa, at ind- 
podning af mikrober har medført døden, uden at selv den fineste anato¬ 
miske undersøgelse har kunnet oplyse, hvorfor den er indtraadt. 
Undersøgelsen af vævenes anatomiske beskaffenhed giver altsaa ikke 
løsning paa spørgsmaalet om mikrobernes forhold til sygdommen; det 
er fysiologien, spørgsmaalet hører ind under, og den viser os da vadsent- 
lig to forskjellige maader, paa hvilke de indtrængende snylteplanters 
celler og legemets egne elementer kan virke paa hinanden. 
Ethvert levende væsen (i dette tilfælde den enkelte celle, af hvilken 
mikroben bestaar) virker paa to forskjellige maader paa sine omgivelser, 
paa det medium, i hvilket det befinder sig: det optager næring fra det, 
og det afgiver til det saadanne affaldsstoffer, for hvilke det ikke selv 
har brug, og som, hvis de fik ophobe sig, vilde skade organismen selv. 
En gjærcelle*) f. eks., der befinder sig i en sukkeropløsning, optager 
bestandig fra denne sukker, som den bruger til sin næring og 
afgiver til den alkohol og andre produkter, som den ikke har brug for 
og som sogar — i større mængde — kan blive skadelig for gjærcel- 
lerne selv. 
Jeg har taget en gjærcelle som eksempel, fordi man — i virkelig- 
heden og som tankeeksperiment — kan isolere den fra dens naboer, og 
fordi dens ernæring da er en forholdsvis enkelt proces. Men ligesom 
gjærcellen forholder sig alle de celler, af hvilke de levende væseners 
organer (muskler, nerver o. s. v.) er opbyggede. Alle optager de næring, 
som tilføres dem i blodet, og alle afgiver de til blodet en vis mængde 
udsondringer eller affaldsstoffer, som de maa skaffe sig af med. 
Celler tilhørende en bakterie kan derfor, naar de er indleirede i 
et af legemets organer, skade de celler, af hvilke dette bestaar, paa to 
1 ) Som bekjendt bestaar den »gjær«, der bevirker sukkeropløsningens overgang 
til alkohol af mikroskopisk smaa, oftest egformede, hver af en enkelt celle be- 
staaende planter (sop). Se »Naturen« 1887 nr. 1. Red. anm. 
