Paa samme maade med andre næringsstoffer, som er uopløselige i 
vand. Stivelse, ostestof, eggehvide og fibrin*) er heller ikke direkte 
anvendelige til cellernes ernæring. De maa til og med forandres mere 
end sukkeret, idet de maa gaa over fra uopløselige stoffer til opløselige; 
kun som saadanne kan de jo nemlig trænge ind i cellerne og blive dem 
til nytte. Denne forvandling bevirkes af stoffer, i lighed med det, der 
foraarsager sukkerets omdannelse, af eiendommelige fermenter. Disse 
fermenter er cellernes fordøielsessafter, kan vi sige. Er der nu celler 
tilhørende en snylter (f. eks. en bakterie) tilstede i et organ, dannet af 
normale celler, saa kan begge slags celler udskille fermenter, hvorved 
der da opstaar eiendommelige vekselforhold mellem verten og snylteren. 
For det første kan det hænde og hænder i virkeligheden ogsaa, at 
fermenterne fra de to slags celler hjælper hverandre i deres arbeide; de 
af snylterne udskilte fermenter samvirker med de, som dannes af de 
normale celler, snylteren er indleiret i. Saaledes er forholdet i regelen 
i det indre af fordøielseskanalen, hvor der altid findes bakterier, som 
under normale forholde udskiller fermenter, der hjælper legemets egne i 
deres fordøielsesarbeide. 
Men det kan ogsaa hænde, at de to slags fermenter modvirker hin- 
anden, at bakterien, hvis den er »kjødædende«, ved hjælp af sine fer¬ 
menter opløser de muskelfibrer, nerveceller eller bindevævsceller, der 
omgiver den (den »æder om sig«); forskjellige paa substanstab be¬ 
roende sygdomme, fremkommer paa denne maade ved at de to slags 
celler, som egentlig er bestemte til at leve hver for sig, men som paa 
kunstig eller naturlig maade er bragte sammen, kjæmper om næringen. 
Den anden form, under hvilken cellernes kamp kan foregaa — 
gjennem udsondringsprodukterne — er det ligesaa let at danne sig et 
billede af, ialfald i hovedtrækkene. 
Det er en vel kjendt ting, at enhver celle udsondrer og maa ud- 
sondre sine ubrugelige eller forbrugte bestanddele. Hos de høiere dyr 
optager blodet disse stoffer; sveden, udaandingen gjennem lungerne og 
huden samt nyrerne skaffer dem ud af legemet. Urinen er en meget 
indviklet blanding af forskjellige stoffer, hvis sammensætning endnu er 
lidet kjendt. Væsentlige bestanddele er dog urinstoffet, en kvælstofholdig 
forbindelse, der er utjenlig som næringsstof for cellerne, samt leucin og ty- 
rosin, som tiltrods for sin mere complicerede sammensætning dog, ligesom 
urinsstoffet, er affaldsprodukter, udskilte af legemets celler. Urinen 
indeholder ogsaa, som man i den seneste tid har paavist, ligefremme 
*) Med eggehvide beslegtet trevlelignende stof, der udskilles af blodet og 
andre af legemets vædsker, naar de henstaar i luften. Red. anm. 
