for kopp erne. Paa en lignende virkning beror uden tvivl ogsaa nytten 
af de forskjellige andre vaccinationsmethoder, som i den seneste tid er 
opdagede, efterat Pasteur havde vist, at man kunde beskytte et dyr 
mod miltbrand, ved samtidig at indpode i det miltbrandbakterien og en 
uskadelig bakterie. 
Men ved siden af denne gavnlige virkning, har de omtalte giftstoffer 
i mange og vel i de fleste tilfælde en udpræget skadelig indflydelse. 
De giftige udsondringsprodukter bakterier, som snylter i et af legemets 
organer, giver fra sig, kan særdeles ofte være saa sterkt virkende, at 
de kan dræbe de celler, de kommer i berøring med, eller ialfald 
bevirke vidtgaaende forstyrrelser i deres normale livsproces. 
Men om end disse giftstoffers virkning altid i hovedsagen er som 
antydet, kan den i de enkelte tilfælde variere noget. Nogle af bakterie- 
giftene kan ligesom alkoholen, der frembringes i en gjærende vædske, 
være saa svagt virkende, at der maa store mængder til, før de celler, 
de trænger ind i, skades merkbart. Andre kan i mindre mængder frem¬ 
bringe en ligesaa sterk virkning, atter andre er meget skadelige selv i 
de allermindste mængder og fremkalder, hvad man i egentligste forstand 
kan kalde forgiftninger. Paa denne maade kommer bakterievidenskaben, 
som fødtes i en kemikers laboratorium, men derpaa en tid lang forlod 
kemiens omraade, forat gaa ind paa det medicinske felt, — paa denne 
maade kommer den atter til at skille sig ud fra medicinen og vende 
tilbage til det kemiske laboratorium, dog ikke fordi den har gaaet til- 
bage, men fordi den har gaaet frem. 
Det er ikke til at tage feil af, at det er paa de her antydede punkter, 
lægerne maa rette sit arbeide. Forgiftning er bakteriernes virkemaade, 
og den er det derfor, som maa studeres, hvorved man dog maa have i 
erindring, at mikrobernes forgiftning af legemet i to væsentlige punkter 
er forskjellig fra dem, som bevirkes af de vanlige gifte: ved at den er 
tilfældig og ved, at den er vedvarende. 
Ved tilfældig mener jeg, at den samme bakterie ikke behøver at 
frembringe samme virkning hos forskjellige arter, ja ikke engang hos 
forskjellige individer af samme art. Det er paa samme maade som med 
den almindelige gjær: den kan paavirke én sukkerart, men ikke en anden 
ganske nær beslegtet; den kan spalte druesukker, men ikke melkesukker 
eller rørsukker f. eks. 
Ved vedvarende vilde jeg betegne en anden forskjel. Naar en 
sædvanlig gift indføres i legemet og ikke med et slag tilintetgjør dette, 
saa skaffes den lidt efter lidt bort, enten derved, at den undergaar en 
kemisk omdannelse (oxyderes) eller derved, at den fjernes med udson- 
dringsstofferne. Naar det er en mikrobe, som udsondrer giften, saa 
nytter det ikke noget, om denne lidt efter lidt fjernes: der frembringes 
