159 
sig, og ved denne foldningsproces er den hele fjeldbygning blevet bragt 
ud af sin oprindelige stilling. 
Hertil kommer nu, at store dele af den oprindelige overflade i 
tidernes løb er smuldret op og ført bort, saaledes at det, som nu dan¬ 
ner overfladen, engang i en fjern fortid dannede meget dybtliggende 
dele af jordskorpen. 
Idet jordskorpen foldedes, underkastedes bergarterne stærke tryk- 
kræfter, hvis virkninger viser sig i presnings- og strækningsfænomenerne. 
Mest iøinefaldende viser disse sig hos fossilførende lag og hos konglo¬ 
merater. I disse sidste, som oprindelig bestod af sammenhobninger af 
rullesten, mere eller mindre ægformede, viser rullestenene sig nu under¬ 
tiden allesammen fladtrykte (presning) og udtrukne i en og samme ret¬ 
ning (strækning). 
Men ogsaa i andre bergarter viser de samme fænomener sig, og 
derved har enkelte bergarter undergaaet forandringer, som giver dem 
et fra den oprindelige bergart meget forskjelligt udseende, saaledes at 
de tidligere har været opfattede som selvstændige bergarter. Ved pres¬ 
ning af granitiske bergarter er saaledes fremkommet, hvad man ellers 
er vant at betegne som gneisgranit og øiegneis. 
Foldning og forrykning er den første og nærmeste virkning af de 
bergdannede trykkræfter. Lagene viser nu, foruden den i stort frem- 
trædende foldning, ogsaa en finere saadan. Studiet af denne sidste, 
som er et strækningsfænomen, tror forfatteren vil vise sig at have vidt- 
gaaende betydning for forstaaelsen af mange egnes geologi i vort land. 
Af forrykningslinier har man to sæt, et gaaende n. til s., et andet 
gaaende sv. til no. De vigtigste saadanne linier findes paa Mosterø, 
langs denne øes østside, og i fortsættelse heraf, langs Bømmeløens kyst. 
Ligeledes er det sandsynligt, at en stor forrykning har fundet sted 
mellem to dele af jordskorpen langs Bømmelfjorden, Husnæsfjord, den 
ydre del af Hardangerfjorden og langs dstsiden af Varaldsøen. I spræk- 
ker, som gaar parallelt, særlig med den første retning af forskydnings- 
linjer, er skeet frembrud af bergarter i en langt senere geologisk tid. 
Samtidig med at trykkræfterne forandrede formerne saavel i stort 
som i smaat, foregik ogsaa, sandsynligvis under opvarmning, kemiske 
omsætninger, som end yderligere forandrede bergarternes karakter. 
Idet forfatteren omhandler det oversiluriske vulkanstrøg, kommer 
han til samme resultat som en ældre, nu atter gjenoptaget anskuelse af 
de saakaldte plutonske bergarter: granit, gabbro og lignende, den nemlig, 
at der ikke er nogen væsentlig forskjel mellem disse og lavaerne, kun 
at de er stivnede langsommere og i de dybere liggende lag af jord¬ 
skorpen. »En følge er, at de ophedede masser, hvorfra udbrudspro- 
dukterne kommer i de endnu virksomme vulkaner, naar de engang stiv¬ 
ner, vil være helkrystallinske plutonske.« 
Forfatteren mener at kunne gaa endnu et skridt videre til for- 
staaelse af de eruptive bergarter. 
»De vulkanske skriver sig altsaa fra de plutonske. Men hvorledes 
forholder det sig med disse? Forfatteren mener nu, at medens en del 
af de plutonske bergmasser er stivnede smeltemasser helt fra jordens 
første tid, er der mange plutonske masser og meget af grundfjeldet, 
som maa opfattes som forandrede bergarter. Disse masser har oprinde- 
