163 
veies med gitld, og det omtales derfor ogsaa af den tids historie¬ 
skrivere som et eksempel paa stor ødselhed, at Heliogabel og 
Caligula havde baaret hele silkeklædninger— paa samme tid som 
■keiser Au r el i an roses, fordi han ikke føiede sin gemalinde i hendes 
forfengelige ønske om en silkekjole. Paa mange forskjellige maader 
| søgte de romerske keisere at komme i forbindelse med Kina, for at 
faa rede paa dette kostbare produkt; men da ingen fremmed tillodes 
at slippe ind over Kinas grænser og der var fastsat dødsstraf for 
enhver, der prøvede paa at føre eg eller larver af silkespinderen ud 
af landet, saa vårede det længe, inden det lykkedes. 
Efter hvad Prokopius beretter, skede, det først under keiser 
Justinians regjering i aaret 552 e. Kr., altsaa for vel 1300 aar 
siden, at 2 persiske munke, der havde opholdt sig i Kina som mis- 
sionærer i længere tid, i al hemmelighed paa hjemreisen bragte med 
sig til Konstantinopel morbærplanter og silkeormeg, som de, for 
ikke at røbes, havde skjult i sine hule bambusstokke. Dette blev 
saaledes den første begyndelse til den gjennem tiden saa blomstrende 
silkeavl og silkeindustri i Sydeuropa. I den første tid efter indførel- 
sen forblev silkeavlen et monopol for det græske keiserdømme, og 
dreves snart over hele Grækenland og øerne. Navnlig synes øen 
Kos allerede tidligt at have spillet en rolle i denne henseende: af 
den silke, som der blev spundet, fabrikeredes de saakaldte »koiske 
klæder«, der skal have udmerket sig ved en saadan finhed og gjen- 
nemsigtighed, at de af mange fordømtes som usædelige. Halvøen 
Morea skal ogsaa have faaet sit navn af morus (morbærtræ). I 
længden gik det naturligvis ikke at holde silkeavlen indskrænket til 
det græske rige, og den spredte sig i . tidens løb videre og videre. 
Gjennem araberne, der i begyndelsen af det 8de aarhundrede be- 
mægtigede sig Spanien, forplantedes silkeavlen did. I midten af det 
T2te aarhundrede kom den under en krig, som kong Roger II 
førte med byzantineren Emanuel, til Sicilien og udbredte sig der¬ 
fra efterhaanden over det øvrige Italien. I et digt af en Bonafido 
Paganino aar 1370 findes silkeormen besunget som „Tesoro di 
rustici“ eller »landmandens skat«, hvilket altsaa viser, at den allerede 
da udgjorde en betragtelig indtægtskilde for landbefolkningen i Italien. 
Imidlertid var silken endnu fremdeles saa dyr, at historieskriverne 
fra den tid udtrykkelig nævner, hvem der dengang gik klædt i silke 
eller fløiel. — Til Frankrig blev silkeavlen først indført i 1470 af 
