lende fortjeneste og fortoldes dyrt — saa kan vi jo slet ikke for¬ 
undre os over, at silketøi er og maa være et kostbart stof. Snarere 
kunde det synes forunderligt, at det ikke er endnu kostbarere, 
j navnlig da silkeavlen har at kjæmpe med mangfoldige vanskeligheder 
i og for ormenes trivsel skadelige indflydelser, der ofte kan medføre 
store tab. For det første afhænger silkeormenes skjæbne fuldstæn- 
dig af deres eneste næringsplante, morbærtræets. Fryser træ erne, 
som ofte kan ske ved indtræffende sen vaarfrost, saa ødelægges 
| derved hele kuld af larverne; eller angribes træerne af sygdom, 
f. eks. bladrust (som ofte har været tilfældet i stor udstrækning i 
Frankrig), blir bladene utjenlige til næring for larverne, som derfor 
kreperer i store masser. Den mindste uagtsomhed under opfødningen 
enten i den ene eller den anden retning kan medføre et mislykket 
resultat -— og hvor let kan ikke et saadant indtræffe. Men selv om 
man har iagttaget alle forsigtighedsregler og gjort alt, hvad man 
kan, for at undgaa slige uheld, saa er dog larverne udsatte for for¬ 
skjellige sygdomme, som mere eller mindre totalt kan ruinere silke- 
høsten. De mest ødelæggende af disse er den saakaldte »muscardine«, 
der gjennem lange tider herjede voldsomt baade i Frankrig og 
Italien indtil 1860-aarene, da den efter at have anrettet uberegnelig 
skade pludselig igjen næsten sporløst forsvandt, men kun for at 
efterfølges af den endnu værre »pebrine« eller »gattine«, der truede 
silkeavlerne med næsten total ruin. I løbet af vel et aarti, fra 1853 
til 1865, bragte denne sidste det aarlige udbytte af silkeavlen i 
Frankrig ned fra en pengeværdi af ca. 130 millioner fr. ( 1 / 10 af hele 
verdens) til omtrent sjetteparten. Begge disse sygdomme foraarsages 
af snyltesoppe, der udvikler sig i larvernes legemer og dræber dem. 
Pebrinen er grundigt bleven studeret af den bekjendte Pasteur, 
• som gjennem sine skarpsindige undersøgelser har været istand til at 
udfinde en særdeles praktisk og enkel methode til at bekjæmpe syg- 
dommen paa, nemlig ved mikroskopisk at undersøge hunsommer- 
fuglenes indvolde, efter at de har lagt sine eg, og kun udklække 
larver af eggene efter de hunner, der viser sig fuldstændig fri for 
sygdommen. 
Da det imidlertid længe saa ud til, at man stod hjælpeløs 
ligeoverfor alle disse forskjellige farsotter, der brød ud mellem silke- 
ormene, den ene efter den anden og den ene værre end den anden, 
og truede silkeavlen med undergang, saa var det jo ganske natur- 
