182 
saadanne tilfælde viser ogsaa urinen en nøie overensstemmelse med den, 
der udskilles som følge af lemsterhed, ikke alene i udseende, men og 
saa i sin kemiske sammensætning. 
I de anførte tilfælde kunde man mene, at feberen var den egent¬ 
lige aarsag til udskillelsen af de abnorme mængder urinsyre. Imidler¬ 
tid er det ikke altid, at der optræder feber sammen med lemsterhed, 
og selv hvor det ikke er tilfældet, danner der sig bundfald i urinen. 
Efter vor mening viser dette, at urinsyreforbindelserne og de stoffer, der 
udskilles sammen med dem, er aarsagen til feberen, ikke følgen af den. 
Feberen er, mener vi, naar den ledsager lemsterheden, et udslag af lege¬ 
mets bestræbelser forat skaffe sig af med affaldsprodukter, der har dan¬ 
net sig i altfor store mængder. 
Det er umuligt ikke at lægge merke til overensstemmelsen mellem 
lemsterhedsfeberen og den feber, der ledsager sterke anfald af gigt. I 
begge tilfælde er, efter hvad vi ved, blodet overlæsset med urinsure 
salte, der optræder urinsyreforgiftning, forskjellen er den, at naar det er 
gigt, det gjælder, saa afleires disse salte i nærheden af leddene, under 
lemsterheden udskilles de i urinen. 
At der virkelig ligger samme aarsag til grund for begge tilfælde, 
bekræftes igjen deraf, at hos gigtiske personer kan en voldsom legems- 
anstrengelse ofte — naar vedkommende er uvant med legemsøvelser — 
fremkalde et anfald af gigt. Dette kan allerbedst forklares ved, at baade 
gigten og lemsterheden skyldes urinsyreforgiftning, overskud af urinsyre 
i blodet. Det altfor voldsomme muskelarbeide sætter altsaa legemet i 
en tilstand, i hvilket det nødvendigvis maa være tilbøieligt til gigt, 
det leverer stofferne, der bevirker sygdommen. 
Det er nu merkeligt, at selv den voldsomste legemsøvelse er rent 
ufarlig for gigtiske individer, som er vante til anstrengelser. En af 
forfatterens bekjendte, meget ivrig fegter og formand i en fegteklub, har 
i lang tid lidt af gigt, men faar aldrig noget anfald selv efter den mest 
anstrengende fegtetime, naar han kun holder sig i stadig øvelse; et par 
gange, naar han efter en længere tids fravær har gjenoptaget øvel- 
serne, har derimod disse fremkaldt udprægede ledsmerter. 
Dette hænger sammen med, at hos en vel trænet mand frembringer 
legemsøvelsen hverken bundfald i urinen eller urinsyreforgiftning i lege¬ 
met og derfor heller ikke den legemsbeskaffenhed, der bevirker gigtiske 
anfald. 
Dette bringer os ind paa et sidste spørgsmaal, som vi maa søge at 
besvare: hvoraf kommer det, at urinbundfaldet ikke dannes i ligestore 
mængder hos alle folk, naar de udfører et bestemt arbeide, at de 
