i8 5 
Kunstige rubiner. 
Efter at man — ialfald foreløbig — har opgivet haabet om at 
kunne fabrikere guld, har mange kemikere havt sin opmerksomhed hen¬ 
vendt paa de ædle stene som et frugtbart felt for forsøgene paa at 
fremstille kostbare naturprodukter kunstig. Utallige er de forsøg, som 
har været gjort paa at lave diamanter i laboratoriet, men alle er de, 
saavidt vides, mislykkede og det tiltrods for, at problemet egentlig synes 
svært simpelt: det gjælder jo »kun« om at faa kulstof til at krystallisere. 
Større held har man allerede for adskillige aar tilbage havt med en 
anden, men rigtignok mindre værdifuld ædelsten, rubinen. Rubinen er 
som bekjendt en smuk rød ædelsten, af væsentlig samme kemiske sam- 
mensætning som korund, safir og smaragd. Alle disse mineraler bestaar 
væsentlig kun af krystalliseret lerjord d. v. s. af en forbindelse af det 
nu meget bekjendte metal aluminium med surstof. 
Allerede for længere tid tilbage har forskjellige kemikere fremstillet 
krystalliseret lerjord kunstig; i lang tid var imidlertid de krystaller, man 
hk, yderst smaa, støvlignende, saa de aldeles ikke havde nogen lighed 
med de naturlig forekommende ædelstene af samme kemiske sammen- 
sætning. Først i 1877 lykkedes det de franske kemikere Fremy og 
Feil at faa frem tydelige, om end smaa krystaller, der baade i egen- 
skaber og sammensætning lignede virkelige rubiner, om de end maaske 
ikke var ganske identiske med dem. I aar endelig har Fremy sam¬ 
men med en anden kemiker V e r n e u i 1 opnaaet at faa frem, hvad der 
maa ansees som virkelige rubinkrystaller, med nøiagtig samme egenskaber 
som de naturlig forekommende. Endel krystaller er i 20 ganges (lineær) 
forstørrelse af bilde de i hosstaaende figur. 
Af de nævnte kemikeres meddelelse til det franske akademi hid- 
sætter vi følgende: 
»Fremgangsmaaden ved fremstillingen gaar ud paa ved rødglødhede 
at lade fluorbarium indvirke paa lerjord, der indeholder spor af dobbel 
kromsur kali. Den smukke krystalisation, som vi har opnaaet, skyldes 
væsentlig en omhyggelig regulering af varmen under operationen. 
De krystaller, vi nu har faaet, er temmelig forskjellige fra de, vi i 
tidligere forsøg alene formaaede at fremstille. De første krystaller, vi 
erholdt (i 1877), var skjøre og tilbøielige til at spalte sig, de var 
temmelig tynde og dannede sig i en haard glasmasse, som gjorde det 
næsten umuligt at isolere dem, og de havde ikke nogen ganske kon¬ 
stant kemisk sammensætning. De, vi nu fremstiller, danner sig ikke i 
en glasmasse, men i en løs og skjør hvidagtig fluss, fra hvilken de røde 
veludviklede krystaller let isoleres, naar man blot ryster massen i vand; 
