i«7 
Mindre meddelelser. 
Maanens størrelse. I anledning brevvekslingen om dette spørgs- 
maal har vi fra den ærede forf. modtaget følgende artikel, der i sin tid 
har staaet i »I 11 . Tidende« (dansk), men som vi tror fortjener at komme 
til vore læseres kundskab, da den efter red.s mening giver en bedre 
forklaring paa fænomenet end nogen af de af vore korrespondenter 
fremsatte. 
»— — Det maa først slaaes fast, at sol- eller maaneskivens dia¬ 
meter er ganske den samme, enten disse himmellegemer staar høit eller 
lavt,*) og dette kan let godtgjøres ved en nøiagtig udmaaling af den 
gradbue, diameteren dækker. Endvidere er det givet, at de nævnte 
himmellegemers i længere tidsrum lidt varierende afstand fra os aldeles 
ikke vedkommer denne sag, hvilket til overflod kan sees deraf, at og- 
saa den tilsyneladende afstand (»vinkelafstand«) mellem to af de ube¬ 
regnelig fjerne fiksstjerner vokser, naar de staar lavt: man sammenligne 
blot »karlsvognen« nær zenith med samme stjernebillede c. et halvt 
døgn senere. — Blandt de mange urigtige forklaringer af fænomenet, 
man tidligere har fremsat, og hvoraf vi nævner enkelte, som endnu hyp 
pig gaar igjen blandt lægfolk, har tanken om straalebrydningens indfly- 
delse ganske naturlig spillet en stor rolle, da jo de horisontale lysstraa- 
ler maa passere gjennem et betydelig mægtigere luftlag end de verti¬ 
kale. Lysbrydningen er imidlertid ganske uskyldig i fænomenet; den 
lader os kun se himmellegemerne lidt høiere oppe paa himmelen, end 
de i virkeligheden staar, og dens eneste virkning paa sol- eller maane¬ 
skivens udseende er, at gjøre disses lodrette diametre — naar de staar 
meget lavt — lidt kortere end de vandrette, altsaa vise cirklerne en 
smule fladtrykte. — Et andet forsøg paa forklaring gaar ud fra den 
kjendsgjerning, at jordiske gjenstande, træer, bjerge, osv., synes os 
større, naar vi ser dem igjennem et taageslør, der dæmper det tilbage- 
kastede lys og lader gjenstandens enkeltheder helt eller delvis forsvinde. 
Denne dagligdags erfaring skulde vi da af gammel vane, men selvfølge¬ 
lig med urette, overføre paa himmellegemerne og uvilkaarlig tro at se 
den matlysende sol eller maane i horisonten større, end den sterkere 
lysende skive oppe over vort hoved. Men naar maanen staar høit paa 
himlen, synes den akkurat lige saa liden, som ellers i samme høide, om 
den end dækkes af et saa tæt skyslør, at man kun kan skimte dens 
omrids, — og det samme gjælder solen. — Endelig har man ment at 
hnde forklaringen deri, at vi for himmelske objekter, der staar nær ved 
synskredsen, har ligesom en maalestok i de omtrent i samme retning 
synlige, jordiske gjenstande, et tag, en trægruppe, bjergtop osv., som vi 
ved er »store«, hvorimod vi høit oppe over horisonten savner ethvert 
middel til sammenligning. Heller ikke denne forklaring, der vistnok ei¬ 
den hyppigst givne, slaar altid til, thi vi savner jo ogsaa ethvert middel 
til sammenligning, naar vi ser solen (maanen) staa op eller gaa ned over 
en ubegrænset havflade, og dog synes den os netop da paafaldende stor. 
] ) Maanens diameter er paaviselig størst, naar den staar næsten lige over 
vort hoved, hvilket følger af, at den da er os en jordradius (ca. 860 mil) nærmere,, 
end naar den staar i horisonten. 
