188 
Den mest fyldestgjørende forklaring af fænomenet skal først være 
given i en optik, udk. 1728, af mafhematikeren Robert Smith, og 
Voltaire, der jo havde meget alsidige interesser, optog 1741 med stor 
anerkjendelse Smiths udvikling i sin »Éléments de la Philosophie de 
JSfewton «. Grundtanken i denne forklaring har ogsaa E. Helmholtz 
.akcepteret, saa at dens rigtighed vel tør ansees for saa godt som indisputabel. 
Vi maa da gaa ud fra, at himlen for vor sanseopfattelse former sig som 
en fladtrykt (elliptisk) hvælving, hvis vandrette diameter er omtrent 3 
gange saa lang som dens lodrette. Denne subjektive opfattelse hidrører 
fra, at vi fra barnsben er vante til i næsten alle jordiske forhold at finde 
de vandrette afstande betydelig større end de lodrette, — vi ser jo i 
regelen jorden som et vandret plan med forholdsvis smaa afbrydelser, 
— og denne betragtningsmaade overfører vi saa uden videre paa himlen. 
Paa vedføiede lille afrids er denne himmelhvælvingens virkelige og til- 
syneladende form skitseret. Linjen ac forestiller horisonten for en iagt- 
tager i b; adc er den virkelige, aec den tilsyneladende bane, 
himmellegemerne beskriver. De punkterede linjer, som berører vedkom¬ 
mende himmellegemes modsatte rande og løber sammen i b , er syns- 
linjerne, der indeslutter den vinkel, hvorunder vi ser solens eller maanens 
diameter i de angivne forskjellige høider over synskredsen. Det vil let 
sees, at disse synsvinkler i virkeligheden, som antydet paa tegningen, 
er lige store, da jo baade himmellegemets diameter og atstand fra os 
blir uforandret, hvilken end dets høide er. Vi ser det da altid lige 
stort, men vi bedømmer det ikke saaledes, thi efter vor en gang for 
alle dannede opfattelse maa det fra sin opgang i c til kulminationen i 
d følge den flade bue ce og altsaa være os betydeligt nærmere, naar 
det staar lodret over os, end naar vi ser det lavt paa himlen. Men nu 
vedbliver synsvinkelen jo faktisk at være den samme, og naar vi derfor 
skal tillægge det en større afstand fra os i og nær ved synskredsen, har vi 
ingen anden udvei end at tro at se det saa meget større i denne ret¬ 
ning, thi vor erfaring siger os, at den samme ting ikke kan vise sig lige 
stor i forskjellige afstande; er afstanden derfor bleven større — og det 
indbilder vi os jo, — men gjenstanden alligevel sees under samme 
vinkel, saa maa den selv være vokset i samme forhold som afstanden. 
Det er, som Helmholtz har vist, ikke vore sanser, men vor dømme¬ 
kraft, der skuffes. Paa tegningen er virkningen af denne illusion an- 
