210 
2. Hvorledes hand var skabt — 
3. Om hand havde Haar og skæg, hvad coulear og hvorlangt — 
4. Om hand ingen lyd eller prusten har given fra sig — 
5. Om de retteligen kunde see, at det ey var en Sel-Hund eller des 
lige Dyr, men af Skabning som et Menniske og ellers hvis som 
kunde formeenes dennem derom videre at tilspørge, derefier en 
udførlig relation efter allernaadigste Ordre at kunde gives, og „at 
de intet siger, uden at de med Saligheds Eed agtede at bekræfte.« 
Som følge ‘ af denn^ ’ nstillen fra amtmanden af holdt Bussæus 
samme dag, hvis dato r , rr -askriptet bærer, ordentlig forhør over de 
»angjældende« borgere af Helsingør, 1 ) hvilke afgav sine forklaringer under 
villighed til at aflægge ed. Resultatet af dette forhør var, hvad der 
fremstilles i afhandlingen, nemlig, at de tre mænd for 2 maaneder siden 
en dag roede ud til et skib, som befandt sig under seil endnu langt 
borte. Komne midtveis mellem Sjælland og øen Hveen, »saa høyt op, 
at Landscrones kercke-Spiir gik til Hveen«, fik de en fjerding vei fra 
baaden se noget ligge og drive paa sjøen. De antog det for at være 
en bøie eller et druknet menneske. Veiret var godt og stille; de roede 
derfor hen til stedet for at undersøge den flydende tingest, som stadigt' 
laa i samme stilling. Da de var komne den nær paa en afstand af 
6—8 favne, viste den sig levende, idet den dykkede under, men kom 
straks op igjen paa samme sted. Frygten greb nu folkene, saa de 
uvilkaarligt holdt op med at ro, og herunder drev baaden nærmere 
hen til den sælsomme skabning. Da vendte dette »Søe-Munstrum« sig 
om mod baaden. Det stod da opreist, medens våndet naaede det til 
midt op paa brystet. Stirrende paa de forskrækkede færgemænd, indtog 
det denne stilling »et halvt quarters tiid eller lidt mere.« Nu først greb 
frygten for alvor de gode Helsingørboere: de vendte baaden for at tage 
flugten; men havets beboer var vel heller ikke stort mere modig; thi 
saa snart baaden begyndte at røre paa sig, gik han atter tilbunds. 
Samtidig blæste den munden fuld og gav »et lidet prust eller vær fra 
sig med en hvæsende lyyd.« Dermed var synet til ende; men de tre 
færgemænd erklærede sig at have seet saa meget, at denne havmand 
havde »skickélse og skabning« som en ældgammel mand med en temmelig før 
og hærdebred krop. Specielt er fremhævet, at de tydeligt saa skuldrene, 
men intet af armene. Hovedet, forklarede de, var lidet i forhold til 
det øvrige legeme; det var bedækket med et kulsort tyndt og puragtigt 
(o: kort krølartet og uordnet) haar, som rak ned til ørerne. Ansigtet 
var skarpt og magert med mørkegraa, lodden hud. Saadan var ogsaa 
*) Tre færgemænd: Peder Gunnersen (38 aar), Jeppe Jenssøn Giser 
(29 aar) og broderen Niels Jenssøn Giser (31 aar). 
