213 
artsbegrebet »fisk«, saa maa vi indrømme ham, at han, om ikke helt, 
saa dog nogenlunde, har frigjort sig fra sin tids temmelig udbredte 
overtro. Dette blir end mere tydeligt, naar man videre af afhandlingen 
ser, at han driver spot med de beretninger om lignende søuhyrer, som 
skulde have talt menneskeligt sprog, ja endog veritabelt dansk. Saadant, 
fortælles der — anfører Bussæus — om en havmand, som fangedes i 
klart og godt veir i aaret 1619 af »Rigens Raad« Ulf Rosensparr 
og Christian Holk paa en reise fra Norge. Denne havmand var 
endog saa dristig, at den indlod sig i underhandling med de to rigs- 
raader og »andre adelige«, som befandt sig ombord. Det var vel ikke 
saa frit for, at den ogsaa anvendte trusler mod dem for at komme løs 
igjen. I 1577, om efterhøsten, viste der sig hyppigt en »nymphe« eller 
havfrue oppe under Samsø, hvor den stadigt underholdt sig med »en 
gammel enfoldig bonde«. Hun kaldte sig »Ibrand« og sagde sig at 
være 80 aar gammel, altsaa formodentlig i sine bedste aar og i besid¬ 
delse af mange skjønne dyder. Hun betroede bonden mange hemme¬ 
ligheder, sendte ham endog til kongen med slige; her blev ham givet 
»en naadeskjænk« for hans mission, som man vel for øvrigt ikke lagde 
megen vegt paa. 
Efter en bemerkning om et sagn, der siger, at den Marinfske 
familie i Italien skal nedstamme fra en havmand, kommer Bussæus atter 
tilbage til det ulykkessvangre ved »havfolkets« tilsynekomst. Hvad ulykkens 
forbindelse med havfruerne angaar, saa mener han, at dermed hænger 
det sammen som med kometernes forhold til ulykken: »idel superstition 
og ugrundet indbildning«. 
Ved afhandlingens slutning erindrer Bussæus sig fra Lofoten, hvor 
han tilbragte sin barndom, og hvor han sidst var i besøg i aaret 1700, 
at have hørt tale om et havdyr, som fangedes ikke sjelden, og som 
kaldtes »marmellen« (o: marmæle, islandsk marmennill, havmand.) Dette 
væsen skulde, efter afhandlingens forfatter, se ud omtrent som et halvt- 
aarsgammelt svøbebarn og af en ældre forfatter l ) være givet det latin¬ 
ske navn monachus marinus (o: havmunken), fordi at dyrets overdel 
lignede en munk, iført sin kappe. Bussæus opkaster det spørgsmaal, 
hvorvidt det med nogen ret kan antages, at denne »marmell« er 
»havfolkets« unge, hvad han imidlertid ikke kan afgjøre. 
Men at marmælen spillede en stor rolle i nordlændingens overtro i 
gamle dage, det godtgjør han. Fangedes en »marmell« paa de udsatte 
fiskeredskaber, behandledes den med den største varsomhed. Den ind- 
sattes i baadnøstet og maatte ikke slippes løs før efter 24 timers forløb; 
i dette ufrivillige fangenskab fodredes den saa med sød melk. Behandlet 
M »Ad. Oleario i hans Beskrivelse af det Gottorffiske Konstkammer.® 
