243 
stilling. Det er kvælstofholdige, meget sammensatte forbindelser, som 
tildels er yderst giftige (»liggifte«), og som vi nedenfor skal komme 
tilbage til. 
Endelig skal vi nævne, at adskillige bakterier, som forsøget med 
poteten viste os, af de i næringsbunden indeholdte bestanddele frem¬ 
bringer farvestoffer, der tildels er overordentlig pragtfulde. Andre 
bringer sin gjennemsigtige næringsbund til at skimre (fluorescere), atter 
andre lyser i mørke (fosforescerer). 
Til bakteriernes vigtigste livsprocesser hører endelig mange arters 
evne til at frembringe sygdomme hos andre levende væsener. Mens 
nemlig bakterierne i almindelighed ernærer sig af livløse organiske stoffer, 
saa er der en del arter, som benytter den levende organisme som næ¬ 
ringsbund. Disse sidste kalder vi parasiter i modsætning til de første, 
som benævnes saprofyter. Sygdommene, som de parasitiske former 
frembringer, er forskjellige, alt efter arten af bakterier, og det har vist 
sig at være en almindelig lov, at der til hver særegen, af bakterier frem¬ 
bragt sygdom, hører en bestemt og eiendommelig bakterieart som syg- 
domsfrembringer. Blandt de parasitiske bakterier er der en del, 
som kun kan vokse i den levende organisme, og ikke trives udenfor 
denne. Disse kalder vi obligate snyltere. En anden gruppe fører 
oftest en saprofytisk tilværelse, og gjør kun af og til en liden afstikker 
ind i den levende organisme; dem kalder vi fakultative snyltere. 
For at en bakteriart skal kunne kaldes snyltende, maa den imid¬ 
lertid ikke alene leve i eller paa et levende væsen, men ogsaa virkelig 
ernære sig af selve dennes levende substans; heraf følger der bestandig 
en sygelig forandring der, hvor bakterierne holder til. De milliarder af 
bakterier, som altid holder til i vort tarmindhold er efter denne definition 
ikke snyltere, idet de ikke lever af de levende tarmvægge, men af de 
døde stoffer, denne indeslutter. 
De parasitiske bakterier tager ligesaalidt som saprofyterne tiltakke 
med en hvilkensomhelst næringsbund. En bestemt bakterieart kan saa- 
ledes være meget farlig for en bestemt dyreart, mens den for en anden 
er aldeles ufarlig, idet den ikke formaar at leve i den; i saa fald siger man, 
at den sidste dyreart er i besiddelse af immunitet ligeoverfor den 
sygdom, vedkommende bakterie ellers frembringer. Hunde er saaledes 
immune ligeoverfor miltbrand, fordi at miltbrandbacillen, som fremkal- 
der sygdommen, ikke formaar at leve og trives med hunden til næ¬ 
ringsbund, mens den derimod trives udmerket i faaret, som derfor 
ogsaa er svært modtagelig for sygdommen. I det sunde menneskes 
16* 
