244 
spyt forekommer der bakterier, som vel er ufarlige for mennesket, men 
som er dræbende sygdomsfrembringere, naar de kommer ind i et pas¬ 
sende forsøgsdyr. De parasitiske bakteriers indvandring i organismen, 
infektionen, kan tinde sted paa forskjellig maade; dels kommer 
fienderne gjennem munden ind i maven og tarmen og derfra ud i 
legemet, dels trænger de med indaandingsluften ind i lungerne og baner 
sig derfra vei til andre steder, dels endelig kommer de paa et sted, 
hvor huden er beskadiget, ind i det underliggende væv og udbreder sig 
gjennem lymfe- og blodkarrene. En af disse tre infektionsveie er det i 
regelen, bakteriesygdommene benytter. Er nu vedkommende organisme 
uimodtagelig for den sygdom, de indbragte bakterier fremkalder, saa 
ytrer det sig ved, at bakterierne meget snart gaar tilgrunde; de ødelæg- 
ges i dyrets legeme. Er organismen derimod modtagelig for smitten, 
saa formerer bakterierne sig, og sygdommen optræder. Denne formering 
kan nu enten være begrænset til selve infektionsstedet og dets nærmeste 
omgivelser; isaafald er sygdommen lokal og ender oftest med helbredelse. 
Eller ogsaa kan bakterierne trænge sig ud i hele legemet; da bliver hele 
legemet sygt, og det ender ofte med døden. Naar en bakterieart trives godt 
i legemet af en bestemt dyreart, liker den den næringsbund, dyret, frem- 
byder, og derfor bevirker sygdom hos vedkommende dyr, saa siger 
man, at vedkommende bakterieart er pathogen (»sygdomsfrembringende«) 
ligeoverfor dyrearten. 
Det hænder imidlertid ofte ved forsøg med indpodning af bakterier 
i dyr, at disse blir syge eller endog dør, uden at de indpodede bakterier 
formerer sig, uden at altsaa bakterierne har vist sig som pathogene. 
Dette kommer af, at naar man inficerer et dyr med bakterier fra en 
renkultur, saa bringer man ogsaa samtidig ind i legemet ptomainer, 
de giftstoffer, som er frembragte ved bakteriernes livsproces. Isaa¬ 
fald dør ikke dyret af nogen infektion, men af simpel forgiftning. 
Forgiftningens ondartethed afhænger altid af mængden af giftstof, som 
bringes ind i legemet, og deraf følger da, at man ved alle slige forsøg 
maa indpode saa lidet bakteriematerial som muligt. For infektionens 
virksomhed spiller det nemlig oftest kun en liden rolle, enten det er 
mange eller faa bakterier, som er indpodede: da bakterierne formerer 
sig, saa er det væsentlig kun arten, som kommer i betragtning. Imid¬ 
lertid er det selvsagt, at da bakteriernes livsproces frembringer ptomai¬ 
ner, saa er disse i mange, ja i de fleste, tilfælde en medvirkende 
aarsag til infektionssygdommenes farlighed. Dette gjælder imidlertid de 
ptomainer, som dannes i selve legemet, ikke de, som i fæYdig tilstand 
indpodes sammen med bakterierne. Ved tilfælde af kolera f. eks. op¬ 
træder der yderst ondartede sygdomsfænomener i hele kroppen; hjerte- 
og muskelbevægelserne bliver vanskelige og svage, den syge overfaldes 
