251 
gaaet 13,300,000 aar, siden jorden indtraadte i sit andet stadium. 
Dette tal maa forøges noget, da dannelsen af afleiringer i tidens løb 
oftere har været afbrudt, snart paa et punkt, snart paa et andet, og da 
der derfor ofte er hengaaet længere tidsrum mellern dannelsen af to 
paa hinanden følgende lag. Vi tager neppe meget feil, naar vi anslaar 
det tillæg, som maa gjøres, til to millioner, og naar vi derfor forøger 
det ovenfor nævnte tal til 15,300,000. Dette er det resultat, som den 
ene methode giver. Den anden methode har til udgangspunkt trilo- 
biternes øie. Disse forunderlige krebsdyr optraadte ved begyndelsen af 
»jordens oldtid« *) og har øine af en meget eiendommelig bygning, som 
berettiger til den antagelse, at sollyset dengang var sterkere end nu. 
Deraf kan man atter slutte, at solens lysende hylle — fotosfæren — 
allerede dengang eksisterede, og at det endnu ikke havde tabt noget af sin 
lysstyrke. Jeg har allerede engang nævnt, at man ad fysikalsk vei har 
beregnet fotosfærens alder til 15 millioner aar, et tal, der, som man 
ser, stemmer godt med det, vi ved den første methodes hjælp er kom- 
men til. Fotosfærens varighed fra vor tid fremover har man, som vi 
ogsaa ovenfor nævnte, beregnet til 10 millioner aar og hele jordens 
2det stadium, de levende væseners periode, skulde efter dette omfatte et 
tidsrum af 25 millioner aar. 
Det tredie og sidste stadium i jordens tilværelse begynder med 
solens udslukning, med ophøret af lagdannelserne og det organiske liv 
og slutter med en storartet revolution: jordens sammenstød med den 
udslukte sol. Perioden karakteriseres ved mørke og kulde, stilhed og 
død. Vor klode vil være en eneste iskold grav, som kredser omkring 
den afkjølede, udslukkede centralklode. Ivun én voldsom omvæltning vil, 
efter hvad vi kan forudse, afbryde denne døde periodes ensformige stil¬ 
hed og for en kort tid atter skjænke jorden lys og varme. Jeg mener 
den omvæltning, som maanen vil bevirke, naar den falder ned paa 
jorden. For at lære varigheden af dette stadium at kjende maa vi for- 
lade af kjølingen, som ikke mere kan hjælpe os, og tage vor tilflugt til 
en anden vigtig faktor i himmellegemernes tilværelse: tiltrækningskraften 
eller gravitationen. Allerede for lang tid siden har man iagttaget, at 
maanens hastighed i dens bane omkring jorden stadig tiltager. Astro- 
1 ) Man pleier, som mange af vore læsere vil vide, at inddele jordens geolo¬ 
giske historie i perioder eller tidsaldere. Til hver af disse svarer visse geologiske 
formationer, kjendelig paa de forskjellige forsteninger, de indeslutter. Den ældste 
periode var den livløse eller azoiske, i hvilken det saakaldte grundfjeld, der 
mangler forsteninger, afleiredes. Derpaa kommer «jordens oldtid« eller den 
palæozoiske periode, omfattende de fire formationer: silur, devon, kul og dyas 
eller perm. Trilobiterne optræder i de ældste siluriske lagdannelser, og uddør i 
dyas-formationen. Red. anm. 
