252 
nomerne i forrige aarhundrede var meget optagne af denne begivenhed 
og hvad dermed hænger sammen. I virkeligheden følger det med nød- 
vendighed af lovene for himmellegemernes bevægelse, at naar en klodes 
hastighed vokser, saa aftager omfanget af dens bane, den nærmer sig 
mere og mere til den klode, den kredser omkring, og tilslut maa den 
nødvendigvis falde ned paa denne. Saaledes vil det komme til at gaa 
med maanen i dens forhold til jorden. Laplace trøstede for en kort 
tid sin samtid ved at føre mathematisk bevis for, at maanens hastighed 
hænger sammen med de periodiske forandringer i jordbanens form, og 
at følgelig hastighedstilveksten med tiden vilde ophøre og afløses af 
minkning i hastighed. Men den store mathematikers beregninger tog 
ikke hensyn til en meget vigtig faktor, som dengang var ukjendt, nem¬ 
lig meteorfaldet. Jordens masse forøges i ikke uvæsentlig grad ved, at 
der falder meteorstene ned paa den fra himmelrummet. Det samme 
er tilfældet med maanen, og hvor ubetydelig den masseforøgelse, som 
derved bevirkes, end kan synes, naar kun et kort tidsrum tages i be- 
tragtning, saa bliver den i tidens løb betydelig, fordi den stadig vedvarer. 
Efter den Newtonske gravitationslov afhænger den tiltrækning, to legemer 
udøver paa hinanden, af deres afstand fra hinanden og af deres masser. 
Jo tungere legemerne er, og jo nærmere de er hinanden, desto større er 
tiltrækningskraften. Maanen og jorden vil derfor lidt efter lidt nærme sig 
til hinanden, indtil de endelig støder sammen. Herved vil den mindste af 
kloderne knuses mod den anden, som paa grund af den umaadelige varme, 
sammenstødet udvikler, paany vil blive varm og lysende. For astronomerne 
paa de andre planeter vil en ny lysende stjerne pludselig blusse op paa 
himmelen, men dens glans vil kun være af kort varighed; efter nogle 
•dages eller ugers forløb vil mørket og kulden atter faa overhaand, og 
vor klode vil, paany mørk og uddød, fortsætte sin vandring, ubetydelig 
større og tungere, end den før var. 
Men hvorledes vil dens tilværelse ender Ogsaa herom giver til- 
trækningsloven os oplysning. Jorden forholder sig til solen paa samme 
maade som maanen til jorden. Jordens bevægelse om solen er en tro 
kopi i forstørret maalestok af maanens vandring rundt jorden, og som 
det gik med maanen, saa vil det tilsidst gaa med jorden selv, som har 
opslugt den. Antallet af meteorstene, som hvert aar falder ned paa 
jorden, tæller i milliarder; det antal fra himmelrummet stammende le¬ 
gemer, som hvert aar sluges af den langt større sol, tælles i myriader 
af milliarder. De to kloder nærmer sig derfor uophørlig til hinanden, 
vel ikke saa hurtigt, at astronomerne hidtil har kunnet paavise det, men 
dog saapas sterkt, at forskjellen i tidens løb vil blive merkbar. Begge klo- 
ders masse forøges uophørlig, og tiltrækningskraften vokser derfor uafbrudt, 
saa de tilslut med nødvendighed maa støde sammen. Jordens tilværelse 
