258 
sin fordums lærer, Gustav Rose, Berliner-mineralogen, at det var 
ikke saa meget fra det sjeldne, at Gustav Rose havde hentet sine 
opdagelser, som fra det, der laa under alles øine og havde passeret 
alles hænder. 
I mange arbeider kunde dette siges. Han var i den finere 
krystalmaaling en mester, hans krystalprojektioner var uovertræffelige, 
den hurtige opfatning, sikre haand, den virtuosmæssige øvelse skin¬ 
ner overalt igjennem. Desuagtet er det ikke just det sjeldne, som- 
udgaar mellem hans hænder, raritetmineraler med nye navne, men 
heller det længst bekjendte. Saaledes med udtydningen af leucit, 
dette hvidgraa mineral fra Vesuv-lava’erne, som alle kjender, og som 
var saa kjendt, at leucitens krystalform blev et typenavn i det regu¬ 
lære system. Men han viste, at det var en kombination, tilhørende 
det kvadratiske system. Og saaledes med tridymit. Dette var et 
nyt mineral vistnok, som han benævnte efter de 3 sammenvoxede 
plader (trilling). Men denne næsten mikroskopiske udgave af et 
’ mineral var dog ikke andet end krystalliseret kiselsyre, kun ikke 
kvarts, men var i alles hænder, i trachyterne, og Gustav Rose 
kunde straks fremstille den kunstigt. Hvem skulde sagt, at kvarts 
havde en liden ukjendt broder, kvartsen, det mest udbredte mineral 
mellem bergart-bestanddele, fra granitens og til sandstenens. Denne 
opdagelse fra landeveien kunde just han fremlægge, han maalte, bereg¬ 
nede, analyserte de smaa krystaller; han var jo mester i at maale 
saa smaa krystaller som 1 millimeter. 
Saaledes ogsaa med periklinen, denne feldspat, som alle kjendte 
og vidste forlængst at stille mellem de skjæve (plagioklaserne), men 
hvis uniformsmerke og distinktioner man dog havde overseet. I 
hans hænder formede sig det tilsyneladende tilfeldige og uvæsent- 
lige under en sindrig fortolkning. Periklinens fine linjering (paa 
M-fladen enten i retning af basis P eller i retning af skraafladen x) er 
nu en ligesaa sikker distinktion feldspaterne imellem, som en tresse 
mer eller mindre er i en uniform, og sikrere, for det er en varig 
distinktion, som ikke ombyttes — endog om nye theorier fordrer 
ombytte til nyt regimente. 
I disse og i andre opdagelser staar Vom Rath ligesom med 
nøglerne i haanden til en stor stads porte, men vi ser ham ikke selv 
gaa ind just der, for han vil ile længer, rastløs og utrættelig som 
før. Med tridymit paa maalebordet staar han paa terskelen af det 
