som lever af produkterne af planternes ernæringsarbeide, og som 
ikke kunde eksistere, hvis ikke planterne udførte dette. 
For dyreverdenen (og for mennesket med, der er lige afhængigt 
af planteverdenen som noget dyr), er det meget heldigt, at planterne 
ernærer sig paa den her skisserede maade, men det kan ikke undre 
os, at mange planter hilder denne arbeidsomme ernæringsmaade for 
besværlig og foretrækker at slaa sig sammen med dyrene og stjæle 
den føde, de behøver, istedenfor at opbygge den af de raastoffer, 
luften og jordbunden temmelig sparsomt indeholder. Det kan ikke 
undre os, at der er tyve inden planteverdenen som inden det men¬ 
neskelige samfund. Eller rettere sagt, naar der selv inden det 
menneskelige samfund med dets lovbestemmelser og med dets moral 
findes baade aabenbare og skjulte tyve, saa er intet naturligere, end 
at der maa findes tilsvarende samfundsmedlemmer inden plantever¬ 
denen, hvor den eneste herskende lov — ligesom i dyreriget — er 
den brutaleste egoisme, dikteret af kampen for tilværelsen, der lader 
de individer leve og de arter florere, som bedst sørger for sig selv, 
om det aldrig saa meget sker paa andre organismers bekostning. 
De mest udprægede tyve inden planteverdenen er sny 1 te- 
planterne, under hvilken betegnelse vi sammenfatter en høist bra¬ 
ge t gruppe af vekster, hvis eneste fælles kjendetegn er det, at de 
helt eller delvis stjæler den næring, de behøver, fra andre levende 
væsenér, planter eller dyr. Disse bestjaalne kalder man, i deres 
forhold til snylterne, for verter. 
De mest typiske blandt snylterne, de, som til den største fuld- 
kommenhed har gjennemført sin tyvagtige levemaade, sætte-r sig, 
med det samme de spirer frem af frøet, fast paa eller i sin vert 
og tilbringer hele sit følgende liv fastvokset til denne, fra hvilken 
de optager færdigdannet næring frembragt ved vertens livsproces. 
De typiske snyltere, de, som er fuldkomnest indrettet efter sin snyl¬ 
tende levevis, stjæler alt, hvad de behøver til livets ophold og til 
frembringelsen af en talrig efterslegt af lige tyvagtige væsener som 
de selv, og fremstiller ikke det ringeste gran af sin næring paa ærlig 
vis af luftens kulsyre og jordbundens vand. 
Men naar de gjør det, saa trænger de heller ikke de organer, 
ved hvis hjælp de sædvanlige planter optager og bearbeider sin 
næring. Naar de ikke optager kulsyre, saa har de intet brug for i 
luften udbredte blade; da de ikke omdanner kulsvren til stivelse, 
