290 
jorden og en stængel opover i luften. De bærer sig ad, som om 
de vilde leve paa ærlig vis; det er imidlertid bare komediespil; 
den unge stængel begynder snart at bevæge sin øvre ende rundt i 
en kreds, som om den søgte noget. Kommer den derved i berøring 
med en stængel eller bladstilk af den rigtige vertplante, saa snor den 
traadformige, ganske tynde og bøielige »silke« sig omkring denne 
og lægger sig i tætte vindinger ind til den (se fig. 6). Finder den 
derimod i den første tid ingen vertplante, den kan sno sig fast til, 
saa gaar den tilgrunde. 
Naar snylteren har snoet sig fast om vertplanten, saa begynder 
der snart en eiendommelig virksomhed der, hvor begge stængler 
ligger tæt ind til hverandre: der danner sig paa snylterens tynde 
Fig. 6. Fig. 7. 
Fig. 6. Kløverstængel, omslynget af kløversilkens tynde, traadformige, med blom- 
sterhoveder (*) og sugerødder ( li ) forsynede stængler (svagt forstørret). 
Fig. 7. Gjennemsnit af humlestængel med det dertil fastvoxede sugeapparat af e 
»silke«. Fra de fortykkede vorter gaar der fine haarbundter ind i vertplanten. 
stængel vorteformede fortykkelser lige ind mod vertplanten (h, fig. 6), j 
og fra disse vokser der korte haardusker ind igjennem vertplantens 
bark ofte lige ind i veden (se fig. 7). Disse vorter eller rettere 
deres haardusker er sugeredskaber: snylterens ernæringsorganer. Er 
de først dannede, visner roden og den nederste ende af stængelen, \ 
planten løsner fra jorden og er helt og holdent henvist til at leve ' 
af den næring, verten leverer den. De tynde stængler udbreder sig 
videre og videre op over vertplanten og skader ofte denne ganske j 
