299 
med langstrakte, tykke grønne blade og grønne regelmæssig gaffel- 
delte kvister; særlig her i vore lande, hvor eviggrønne buske er 
sjeldne, er allerede denne egenskab ved den paafaldende nok — 
endnu rarere er dens voksested: midt oppe i kronen af andre 
træer: æble, asp, poppel og mange flere. Et træ, som huser mange 
mistelbusker, ser særlig om vinteren noksaa merkeligt ud med de 
store grønne dusker hist og her paa de ellers nøgne grene. Plantens 
udseende sees af fig. io, som viser et par smaa mistelgrene. 
Fig. 11 endelig viser, hvorledes mistelbusken sidder fast paa 
sin vert: paalangs under barken paa dennes grene løber der rod- 
lignende sugeapparater, tilhørende mistelen, fra disse gaar der paa 
den ene side sænkere dybt ned i vertplantens ved, ind i grenens 
indre, paa den anden side skyder der bladbærende mistelbuske frem 
udad fra grenen. Baade de paa langs løbende rødder og sænkerne, 
der gaar ret ind i veden, er nøie sammenvoksede med den gren, de 
vokser i, saa det ikke kan undgaaes, at næringssafter fra grenen 
maa gaa ind i mistelbusken, at denne optager næring fra den gren, 
den vokser paa eller med andre ord, at den snylter. Imidlertid er 
det en forholdsvis beskeden snylteplante: mistelen har grønne blade i 
rigelig mængde og kan derfor ernære sig af luftens kulsyre; paa 
denne maa de faar den udentvil den største del af sin næring; hvad 
den tager fra sin vert er vel væsentlig kun de stoffer, som andre 
planter optagfer fra jorden d. v. s. vand og mineralstoffer. Denne 
snylter indtager derfor en stilling rent afvigende fra alle tidligere 
omtalte. 
Mistelens frugter er hvide bær (fig. io); inde i disse ligger der smaa 
kjerner, de egentlige frø, som for at kunne udvilde sig maa bringes 
hen paa grenene af et af de mange træer, hvori mistelen kan vokse. 
Herved kommer fuglene planten til hjælp: enten spiser de baade 
bær og kjerner og kjernerne klæbes med ekskrementerne fast paa 
trægrenen, eller ogsaa spiser de bærrets kjødfulde masse, men 
klæber med det samme kjernerne fast paa grenen, hvor de sidder 
og holder maaltid. Man har nemlig iagttaget, at visse fugle, naar 
de spiser mistelbærrene, spytter kjernerne ud igjen, men da kjer¬ 
nerne er omgivne af et yderst klæbrigt skal, saa hænger de sig fast 
ved nebbet og for at blive kvit dem, maa da fuglene stryge nebbet 
mod grenen, de sidder paa, og paa hvilken derved frøet bliver fast- 
klæbet og spirer. 
